PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
S LÁSKOU VZPOMÍNÁME NA NORMANA IRVINGA NEWLANDERA
Zdravím vespolek. Děkuju, že jste přišli.
Jestli vám vrtá hlavou, proč jsme na světském pohřbu,
a ne v synagoze s rabínem,
přál si to tak Norman.
Těsně před smrtí mi řekl:
„Sandy, jestli mě chceš naložit do člunu, vypustit do řeky a zapálit, tak klidně.
Jen si odpusť náboženský třesky plesky.“
Náboženský třesky plesky.
Jak asi víte, Norman se hlásil k reformnímu judaismu.
Snažil jsem se vymyslet, jak bych mu vzdal hold.
A vzpomněl jsem si na jeho oblíbenou průpovídku.
„V nouzi můžeš s pravdou ven.“
Přesně tak to udělám. Půjdu s pravdou ven.
Přátelství s Normanem nebylo snadný.
Ale kamarádili jsme se přes 50 let.
Padesát let do mě rýpal…
kvůli ženským, co jsem vídal a co jsem si vzal,
rozvodům, co jsem si vytrpěl,
penězům, co jsem utratil a co jsem nikdy neměl…
i chlastu, co jsem pil.
Uměl najít chybu v podstatě ve všem, co jsem dělal.
Hold, tati. Vzdej mu hold.
Když jsem měl trable, půjčil mi prachy, ale nepřestal mi to připomínat.
Ne.
Věčně mi to dával sežrat.
Když jsem se loni potýkal s rakovinou,
byl jsem strachy bez sebe.
Můj nejlepší kamarád, můj dobrej kámoš…
pořád vtipkoval, že bych si měl z vlasů, co mi vypadají,
uplést dečku na čajník.
Dečku na čajník.
Polib si, kamaráde.
Lokny mi zůstaly. Všechny.
Všechny.
Ale tys mi nezůstal.
Netuším, jak se s tím mám poprat.
Nevím, jak si mám bez tebe poradit.
A aby bylo jasno,
volal jsem na magistrát, že tě chci strčit do člunu a zapálit,
ale nesehnal jsem povolení na vikingský pohřeb.
Ve Ventuře by to možná šlo, ale tady ne.
Děkuju.
To jsem nečekal.
KAPITOLA 17.
NA VŠECH TĚCH STARÝCH ZNÁMÝCH MÍSTECH
Sešli jsme se tu dnes, abychom oplakali zánik dědovy tělesné schránky.
Ale nebyl jen tlejícím souborem buněk.
Děda byl nesmrtelná duše, která prožila nespočet milionů životů.
Scientologie.
Jako všechny nesmrtelné duše věky putoval vesmírem a pátral po hře.
Přesně to děláme. Hrajeme hry.
Nejvíc si hrajeme na zapomínání vlastní identity.
Hrajeme se sebou na schovávanou.
Když se jednoho dne najdeme,
s naprostou jistotou dosáhneme statického procitnutí
a překonáme hmotu, energii, prostor a čas, vyhrajeme.
Sám vím, že tomu tak je,
a teď už to ví i děda.
Jestli ale nepřekročí Hubbardův most k absolutní svobodě,
brzy ho zase lapí obludný koloběh života a smrti.
Děkuji.
Táta to se mnou nikdy nevzdal.
I když měl.
Ale nikdy to neudělal.
Tolikrát jsem ho zklamala, ale on to prostě nevzdal.
Abych mu to vynahradila, se sponzorem jsme se rozhodli,
že mu vrátím peníze za všechny odvykačky, terapie
a pobyty v divočině, kam mě poslal.
Když pomineme inflaci, vychází to na něco přes 900 000 dolarů.
A to nepočítám 300 000 za právní výdaje,
protože mi chtěli přišít prodej drog.
Nejsem přece blbá, abych prodávala svůj fet.
Každopádně taťkovi dlužím 1 200 000.
Vrátím mu proto část dědictví.
Samozřejmě ne přímo jemu, protože… Však víte.
Vrátím mu to tak, že postavím odvykací centrum…
na Galapágách.
Narkomani, alkoholici
a lidé s poruchou příjmu potravy si tam změní život
a zároveň se něco naučí o Darwinovi a evoluci.
To centrum se na počest táty, co to se mnou nikdy nevzdal,
bude jmenovat Suite Surrender.
Střízlivosti se totiž člověk musí zcela odevzdat.
A píše se to S-U-I-T-E,
protože pokoje budou přinejmenším typu junior suite. Děkuji.
Když jsem přišla o manžela, myslela jsem, že je po všem. Že budu sama.
Ale světe, div se, potkala jsem se s mužem,
se kterým jsem kdysi dávno v roce 1967 prožila vášnivý románek.
Byl to tvůj tatínek a tvůj dědeček.
Nejdřív jsme měli za to, že spolu tentokrát budeme jen platonicky.
Že se jako staří přátelé budeme držet za ruce,
procházet v parku a jíst spolu.
Tak to ale nebylo.
Když jsem ho trošku popostrčila,
stačila menší pilulka
a z Normana byl zase nenasytný kanec,
se kterým jsem před lety náruživě dováděla.
Byla to nádhera.
Když jím cloumal chtíč, byl něžný, ale asertivní.
A dochvilný.
Byl jako hodinky.
Každou středu a neděli v 7:30.
Dal si šálek kávy, skočil do koupelny,
vnikl do mě zezadu
a já se chvěla a třásla jako 16letá holka,
co se bouří proti příliš věřícím rodičům.
Každou středu a neděli ráno…
mě Norman Newlander pomiloval jako nikdo jiný.
Každou středu a neděli ráno.
Od 7:30 do 7:45.
To bylo celkem rajcovní.
Normanovi jsem 22 let dělala asistentku.
Organizovala jsem mu pracovní a osobní schůzky,
cesty i zájezdy.
Dohlížela jsem na to, aby pravidelně docházel k lékaři, zubaři…
na kožní i na oční.
Navíc jsem vyřizovala všechny rezervace.
Vždycky jsem restauracím připomínala, že je důležitá osobnost,
aby mu dali lepší stůl.
Typický homo sapiens.
Taky jsem jeho ženě a dceři na narozeniny posílala květiny a přáníčka.
I na Valentýna.
A osmkrát jsem jeho dceři zařídila pobyt ve špičkovém odvykacím centru.
Ale za celou tu dobu…
jsem mu nikdy neřekla, co pro mě znamenal.
Že jsem se o něj moc ráda starala.
Že jsem na něj myslela, jen co jsem se ráno probudila
a než jsem šla večer spát.
Děkuju.
Ne!
Neopouštěj mě!
Mám toho tolik co nabídnout!
- Ne! - Ne, Jeanine. Ježiši…
Čeho se tam drží?
Bože, ať přijmu to, co nemůžu změnit,
změním to, co změnit můžu, a poznám rozdíl.
Bože, ať přijmu to, co nemůžu změnit,
změním to, co změnit můžu, a poznám rozdíl.
Bože, ať přijmu…
Máme se strachovat?
Já se strachuju o něj.
Bude v pohodě. Jen to chce čas.
- To doufám. - Jo.
Před pár lety mi nečekaně umřel nejlepší kamarád.
- Stevie Chartokoff. Víš kdo? - Ne.
Skvělej chlap. Kamarádili jsme se od třetí třídy.
Já ti povídám, když umřel,
nic jsem necítil. Nedošlo mi to.
To je hrůza.
Ne. Tak to… Je to spíš obranný mechanismus.
Příroda tak projevuje soucit.
Jak to myslíš?
Když se to stalo,
tak bych všechnu tu bolest neunesl.
Časem jsem ale cítil čím dál víc zármutku,
až se nakonec stal mojí součástí.
Proměnil se ve smíření…
a tak trochu… v moudrost.
Celkem se mi ulevilo.
Jsi moudrej.
Když jsme byli na střední…
Bylo nám tak 14 nebo 15.
Hulili jsme se Steviem trávu a rozhodli jsme se, že si zapálíme prdy.
To vážně funguje?
Jo. Lehneš si na záda, zvedneš nohy,
před zadek dáš hořící sirku, pšoukneš si a vystřelí modrej plamen.
Steviemu ale nějak chytly chlupy na koulích a začal křičet.
Řval na mě, abych je udusal. Ale nebudu mu přece sahat na koule.
Abych to zkrátil, jeho máma ho musela odvézt na pohotovost.
Taky mu nechtěla sahat na koule. To mi věř.
Takže moudrost přišla s věkem.
Jo, až pak.
To byl ale kauf.
- Prohloupils, že sis ji nekoupil. - Nevadí.
To churro je výborný.
- Chci ti něco říct. - To si ho nemůžu vychutnat?
Ne, potřebuješ to slyšet.
Sandy, jsem hrozně vděčnej, že jsme kamarádi,
a chci, abys věděl, že jsem moc rád, že tě mám.
- Jak to snášíte? - Cože?
- Jsem v pohodě. Díky. - Dobře.
Potřebuješ něco?
Jen jsem vám chtěl připomenout,
že jsem se ve Flagu vyškolil na auditora osmé třídy
a že vám můžu pomoct se zármutkem.
Obejdu se bez pomoci, ale díky.
Potlačování pocitů smutku může vést k fyzickým onemocněním.
Jsem v pohodě.
I zhoubným nádorům.
Robbie, jsem rád, žes díky scientologii…
ukázal, co v tobě je.
Ne, to je moto mariňáků.
Prostě mi dej kurva pokoj.
Vidíte? Cítíte hněv,
který se na citové škále nachází…
Vystřel!
Pamatuju si svoji první biopsii. Nic hezkýho.
Nůžky v zadku nikdy nejsou ideální.
Jo, ale když máš pak krev ve stolici,
aspoň víš proč.
Vždycky je to radost.
Ještě něco?
Ano.
Která šunka je z odborného hlediska nejlepší?
Všechny jsou dobrý.
Dobře, zkusíme to formou příběhu.
Čeká vás poslední večeře před popravou.
Kterou krůtí šunku chcete do sendviče, než vám píchnou smrtící koktejl?
Medovou.
Pane lahůdkáři, 20 deka medové, prosím.
Vsadil bych milion, že vybere virginskou šunku.
Byl báječný.
Jo, byl super.
Byl třída.
Naprostá klasa.
Přemýšleli jsme, že se vezmeme.
To jsem netušil. To mě moc mrzí.
Taky jsme uvažovali o dítěti.
- Jo. - Čemu se směješ?
Myslíš to vážně?
Smrtelně.
Aha. Tak to jo.
Když mluvíš o dítěti, myslíš tím adopci?
Ne, myslím tím vlastní dítě.
Jasně.
Museli jsme to ale odložit, dokud nepřestanu brát léky.
Aby juniorovi nenarostly tři hlavy a ocas.
Ne, to nechceš.
Nechci vyzvídat,
ale na co ty léky vlastně bereš?
- Na depresi. - Aha.
- A bipolární poruchu. - Až tak?
A slabší schizofrenii.
- Ty jo. Máš hattrick. - Prosím?
Nevšímej si mě. Tíží mě zármutek.
Ale jsi krásná žena plná života.
Určitě potkáš úžasnýho chlapa a budete mít miminko.
Co tím myslíš?
Nic, jen ti to přeju.
Doufám, že mi nenadbíháš.
Sotva jsem přišla o druhou životní lásku.
Samozřejmě že ne.
Necítím se tady bezpečně. Odcházím.
Jen si běž. Kristepane.
Když jsem řešil prostatu,
byl jsem přesvědčenej, že mě zachrání Kegelovy cviky.
- A pomohly? - Ne.
Ale dodaly konečníku sebevědomí a já měl napůl vyhráno.
- Ty je teď děláš? - Jo.
Tak já se přidám.
- Takhle při tom halekáš? - Jo.
Čau.
Co zas?
Zjišťuju, jestli už můžeme jet.
- Jo. - Tak pojď.
Viděls, že mají suši z Nobu?
Jo. Je to neskutečný. Pečenej krab, treska s misem,
kranas… Mají všechno.
To je fajn.
Židi se v truchlení holt vyznají.
Chce to cvik.
- Díky za odvoz. - Rádo se stalo.
Ne, že bych byl rád, ale… Chápeš.
Ještě o tom popřemýšlej. Máme spoustu místa.
Jsem v pohodě.
Jasně že jsi v pohodě. Ale proč bys chtěl být sám?
Protože to tak chci.
No tak, můžeš u nás přespat. Užijeme si to.
Můžeme si zahrát deskovky.
Právě mi umřel nejlepší kamarád. Nechci se bavit.
Určitě?
Zahulíme marušku a zahrajeme si Jengu.
Ne, díky.
- Nesnáším, když to slovo říkáš. - „Maruška?“ Co je na něm špatnýho?
Zníš jak starej páprda.
Vždyť je.
Nepomáhej.
- Tak jo. Hodíme tě domů. - Jo.
Nechtěl jsem nic říkat,
ale když jsme tu holku tahali z rakve, tak mě kousla.
Cože? To je děs. Ukaž.
Jo. Krev mi neteče, ale je mi ouvej.
Ouvej?
„Ouvej“ a „maruška“. Jasně.
Sešli jsme se v hojným počtu.
Norman by měl radost.
Norman nikdy radost neměl.
Jo, rozhodně jsi to s ním neměl lehký.
- O čem to mluvíš? - Říkals, žes to s ním neměl lehký.
To jsem neříkal.
- Ale jo, říkal. - Ryli jsme do sebe navzájem.
- Fajn. - Tak to u nás chodilo.
- Dobře. - Co mi to tady podsouváš?
Jasně, promiň. Moje chyba.
Co je?
„Moje chyba“ už se neříká.
Tak to pardon. To jsem nezaregistroval.
- Klídek. - Jasně.
„Nezaregistroval…“
Díky.
Jack Daniel’s a dietní Dr Pepper.
Děkuju, Alexi.
Moc mě mrzelo, když jsem se dozvěděl o panu Newlanderovi.
Jo.
Objednal jsem na baru na jeho počest martini.
Děkuju.
Byl laskavý a velkorysý.
Řekněme, že velkorysý.
Hned se vrátím, ať si můžete objednat.
Na zdraví, kamaráde.
Irvingu!
- Irvingu! - Cože?
Irvingu!
Haló!
Asi jsem našel vašeho psa.
Haló?
Díky bohu. Moc vám děkuju.
- To nic. - Úplně jsem se zděsila.
On se jmenuje Irving?
Jo, někdo nezavřel bránu a on utekl.
Fakt?
Irving.
Jo. Proč?
Na tom nesejde. Jen to není moc častý jméno.
Zajdu si pro peněženku. Dám vám odměnu.
Ne.
Sousedi si přece musí pomáhat.
Jste skvělej soused.
- Yvette. - Sandy.
Bydlím o kousek dál, na rohu.
V tom domě, co byl na prodej? Vy jste ho koupila?
Ne, je to ušpiněná díra o 280 m².
Špinavá díra.
Jo. Patří sestřence a jejímu manželovi.
To je fajn.
Ještěže se jim neztratil pes.
Musela bych skočit z balkonu a doufat, že mě sežerou kojoti.
Jo. Nemohli by odolat.
Tak jo.
Dobrou noc.
Nedal byste si aspoň skleničku vína? Umím namíchat výbornou margaritu.
Chci vám poděkovat.
Díky.
Chtěl ses předvést.
Jo.
Hele, co umím.
Jo.
Myslíš, že nevím, kolik ti je?
Jo.
Musíš souložit úměrně svýmu věku.
Jo.
Přinesu ti ještě zeleninu.
Normane, jsi to ty?
Ránko.
Co se děje?
Tvoje krásná dcera ti posílá ovocný smoothie.
To je milý.
Asi ti nemusím říkat, že se strachuje o taťku.
To nic.
- Kdo to je? - To je Irving.
Irvingu, ahoj.
Mám půlku Vicodinu, jestli tě pořád bolí záda.
Promiň. Nevěděla jsem, že máš návštěvu.
- Tady máš. - Co?
- Na zakrytí. - Aha, jasně.
Martine, to je Yvette.
Yvette, to je Martin.
- Ahoj. - Zdravím.
Ruska?
Můžu se u tebe osprchovat?
- Klidně. - Fajn. Pojď, Irvingu.
Ty vole.
- Jo. - Jak se to stalo?
Včera jsem se bál, že skončíš s hlavou v troubě.
Skončila někde jinde.
Ještě jednou. Jak se to stalo?
Povídej, přeháněj. A nespěchej.
Nemám, co říct.
Něco vlastně jo.
Její pes se jmenuje Irving.
Já vím. Představil jsi mi ho.
Je to Normanovo druhý jméno.
Fajn. No a?
Je to strašidelný, že?
Myslíš? Možná je to jen náhoda.
Že jsem po pohřbu svýho nejlepšího kamaráda
potkal krásnou mladou ženskou, co má psa se stejným jménem?
Druhým jménem. Maximálně je to jako z novely od Stephena Kinga.
Mně to připomíná spíš Twilight Zone.
Jo, možná. Ale přeháníš.
Jak sis vlastně namohl záda? Přirážel jsi, zvedal jsi ji? Povídej.
Popusť uzdu fantazii.
Já se snažím, ale už není, co bývala.
Mindy ani muk.
Tu neznám. Co bylo dál?
- Její pes. - Irving.
Ve skutečnosti není její. Jen ho hlídá.
Zkrátka utekl, já ho našel a ona mi poděkovala.
Řekls jí, že není zač?
Svým způsobem.
Co vlastně dělá?
To nevím.
Jaký má příjmení?
Já nevím.
Co dělá s takovým dědkem?
Tohle vlastně vím.
Hodně mladých žen přitahují starší muži,
protože jsme sofistikovanější a světaznalejší než chlapi jejich věku.
- Takže nevíš. - Nevím.
Ale něco ti povím. Není to jen náhoda.
Vážně? Je to zpráva ze záhrobí?
Ne.
Možná.
Aha. A co… Nemůžu uvěřit, že se na to ptám.
Co ti vzkazuje?
Nejsem si jistej.
Abych žil naplno a nebál se nových zážitků.
Sandy, máme problém. Honem.
Jen počkej, zajíci.
Kurva.
- Co se stalo? - Kurva!
- Kurva. - Co je?
Pes mi nasral do postele.
Neboj se zážitků.
POUZE ZÁSOBOVÁNÍ
MIMO PROVOZ
- Ahoj. - Čau.
Díky za smoothie.
Není zač.
Co máš se zádama?
Namohl jsem si je, když jsem si navlíkal ponožky.
Věřila bys tomu?
Nekecej.
Asi je načase, abych si koupil to plastový udělátko,
co ti je navlíkne.
To je smutný.
To mi povídej.
Kdyby sis chtěl promluvit o tom, co tě trápí, přijď za mnou.
Co mě trápí?
Přišel jsi o někoho, s kým jsi toho spoustu prožil.
Určitě to s sebou přineslo spoustu emocí.
Až tak moc ne.
Tati…
Víš, kolik mi v posledních letech umřelo kamarádů?
- Ne. - Ani já. Ztratil jsem přehled.
Každopádně by sis o tom měl s někým promluvit.
Proč bych se měl furt bavit o pocitech, co ve mně všechno vyvolává?
Není zdravý, když to v sobě dusíš.
Možná nechci být zdravej.
Nebuď jak malej.
Mindy, je mi 75 let.
Myslím, že jsem získal jistý privilegia, co se týče vyspělýho chování.
To teda ne.
To teda jo.
Martine, když jsi ráno viděl tátu, říkal něco o Normanovi?
Já nevím. Nesvěřil se ti s něčím?
Nechoval se divně?
Co se tam hihňáš?
Tato cvičení nám pomůžou uvolnit emoce.
Celý život do nás vtloukali, že některé emoce se nesmí
a že je potřeba je potlačit.
Muži se například odmalička učí,
obvykle na hřišti, aby nedali najevo strach.
Kdo se bojí, je slaboch. Nebo tele.
A ženy neustále slýchají,
že vztek se na dámu nesluší.
Hned vás mají za mrchu,
když na něco máte jasný názor nebo nedejbože zvýšíte hlas.
Ale co byste byli za herce, kdybyste si ty emoce odepřeli?
Nejen vztek nebo strach.
Co apatie? Rozjařenost?
Vražedná zuřivost? Hluboký zármutek?
- Ano? - Jak seženu agenta?
Cože?
Bez agenta nemůžu na konkurzy.
A když nemůžu na konkurzy, co je mi po potlačených emocích?
Ty asi se vztekem problémy nemáš.
Ne, nemám.
Jednou budeš skvělá exmanželka.
Prozatím bych ale rád zůstal u procvičování emocí.
Nechce si to někdo zkusit?
Já manažera mám, ale nevím, co vlastně dělá.
Vím, co má dělat.
Má komunikovat s producenty a režiséry a sehnat mi práci.
Ale asi jim hlavně prodává kokain.
Vidíte smutek.
Chce někdo zkusit to cvičení?
Máš štěstí, že je dealer.
Ten můj po mně pořád chce fotky ve vířivce.
A zase vztek.
- Myslíš Arnieho Breedlova? - Jo.
Taky ho mám. Prodává je. Řekni si o provizi.
Proboha.
Ten zmrd.
Já ho zabiju.
Utop ho ve vířivce. Co zaseje, to uklidí.
To sklidí. Co zaseje, to sklidí.
- A nikdo se zabíjet nebude. - Vypadalo by to jako nehoda.
Ne. Chápu, že vás to rozčiluje. Já to znám.
Abyste věděli,
chtěl jsem pozvat kamaráda, co by vám o tom něco pověděl.
Je to agent?
Byl to agent.
- A už není? - Umřel.
To je pech.
Slibuju, že agenty probereme někdy příště.
Teď ale budeme cvičit herectví a uvolníme potlačené emoce.
Co se stane, když tě něco zasáhne tak hluboce,
že se to bojíš vyjádřit?
Emoce ti neublíží, Mindy.
I když se to tak někdy nezdá, neublíží ti.
- Takže se nemáš čeho bát. - To ráda slyším.
Tak jo. Kdo se hlásí?
- Já. - Dobře, Jude.
Kterou emoci sis vybral?
- Zármutek. - Dobrá volba.
Se zármutkem ti může pomoct několik metod.
Jednoduše si můžeš vybavit vzpomínku na něco, co tě rozesmutnilo,
a využít ty pocity ve scéně.
A tebe něco nedávno zarmoutilo?
Už ses vyjádřila, Mindy. Nech to být.
- Chceš to zkusit? - Jasně.
Můžeš začít.
Pověz mi, co se děje.
Vybavil jsem si hrozně smutnou vzpomínku.
Dobře.
Výborně. Ponoř se do ní.
Bože.
Vedeš si skvěle.
Je to… Dost mě to rozrušilo.
Můžeš nám tu vzpomínku popsat?
Dovolil jsem Arniemu Breedlovovi, aby mě fotil ve vířivce.
10 VĚCÍ O SCIENTOLOGII
Robbie, co to vyvádíš?
- Ahoj. - Koupila jsem ti peřinu a povlečení.
Tos nemusela.
Musela. Tak jo. Měj se.
Počkej.
Nechceš… jít dál?
Minule jsem ti chtěla poděkovat, žes ho našel.
Teď je to za 2 000 dolarů.
Samozřejmě. To nevadí.
Tak já se jen…
Sbohem, Irvingu.
Budeš mi chybět.
Měj se.
Pojď, Irvingu.
Ahoj.
Dva tisíce? Ty vole.
Překlad titulků: Hana Mišove