K A T A R I N A V E L I K A
Fixed by: BOTANICMAN
Izlet rijekom je bio vrlo uspješan. Vidjela je što sam uradio na Krimu i...
Zaplakala. Od zadivljenosti. - A jesi li joj rekao da jebeš pola stanovništva?
Nemoj vjerovati pričama o meni. Spavam samo s onim ženama koje mi se sviđaju.
Ali imaj na umu da si one, dolje na Krimu, jedna vrlo dražesna grupica. - O, moj Bože!
Da. Grofice Bruce, dopustite mi upoznati Vas sa svojim pobočnikom Zubovom.
I njegovim bratom, Platonom.
Gdje su Vas čuvali dosad? - U Minsku. - Dođi, htio bih te upoznati s caricom.
Priča moga života... - Bio mi je užitak.
Vaše Veličanstvo. Dopustite mi predstaviti Vam Platona Zubova.
Vaš brat nam je dobro služio. Dobro došli na dvor. - Velika mi je často upoznati Vaše
Veličanstvo. - A što Vas dovodi ovamo? Zanimate li se za politiku? Što mislite o
stanju u Francuskoj? Smatrate li to uznemiravajućim? - Plašim se uopće
nemam razumijevanja za politička pitanja, Vaše Veličanstvo. - Hvala Bogu na tomu.
Tko god tvrdi da razumije politička pitanja je idiot.
Turci su zatvorili našega veleposlanika u Carigradu u Jedikulama. Čudan je to
način za proglasiti rat. - Način je to na koji ga uvijek proglašavaju, prijatelju.
Jebe mi se kako Turci proglašavaju rat. Boli me briga plešu li ukrug i mašu li
svojim vrećastim hlačama oko mase glava. - Želite li da organiziram objavu rata,
Vaše Veličanstvo? - Željela bih to. - Kako želite da im proglasimo rat?
Vrlo glasno. I uza zvonjavu zvona. Odmah! - Dobro, Vaše Veličanstvo.
Bilo bi dobro da pozovete Alekseja Orlova na dvor. - Matuška, ne! - Trebaš pomoć.
Matuška, molim te! - Zašto ljudi koji proglašavaju ratove misle da će pobijediti?
Zar im ne bi bilo bolje kada ne bi najavljivali koga će pokušati ubiti?
Orlov? Trebam Orlovovu pomoć? Je li zato pozivaš Orlova natrag na dvor?
Ne možeš se nositi s ovim sam. Stariš. Zdravlje te napušta. - To je besmislica.
U redu sam. Savršeno sam u redu. - Zašto uopće želiš voditi ovaj rat?
Što, voliš ubijati ljude? - Ma daj! Znaš da nije tako. Nisam rekao da priželjkujem
ovaj rat. - Što, onda? Zar radi slave? Podsjetila bih te da sva unapređenja
duguješ meni. Duguješ sav svoj novac, sve svoje palače i svu svoju vojnu moć meni.
Moj si! Ne zaboravi to. - Gledaj, Matuška. Samo kažem da nam Orlov nije potreban.
To je sve što hoću reći. Jebote bog!
Ne volim te podsjećati gdje ti je mjesto. Ali ponekada sam prisiljena. Znaš ti to.
Ono što ja znam je da sam sagradio ogromno carstvo vlastitim rukama.
Htio sam da ga vidiš, Matuška, jer sam to učinio za tebe.
Za Rusiju. Odan sam. Potpuno sam odan.
Znam to.
Ali pomoć ti je potrebna.
A što je tebi potrebno? - Vjerojatno dobra jebačina.
Kojega vraga tvoji njemački vojnici traže ovdje? Izričito im je zabranjeno prilaziti
ovoj palači i ti to znaš. - Došao sam Vam ponuditi svoje bojne, majko. Više od 1000
muškaraca. Za ratne potrebe. Želim nekako pomoći. - Najbolje bi bilo da si ostao kući
sa suprugom. Ruski vojnici možda nemaju najsjajnije čizme na svijetu,
ali imaju odvažnost. Imaju očajničku hrabrost pristojne skromnosti.
To je nešto što ti nikada nećeš razumjeti. Jer nikada nisi doživio ništa izvan života
povlaštenosti i lažnih prava. Sada vrati svoje vojnike-igračke natrag u kutiju!
Zapovjedi im da odu odavde, odmah!
Puške u ruke!
Puni okret!
Naprijed marš!
Njezino Veličanstvo mi je predalo zapovjedništvo nad vojskom i mornaricom.
Moj dobar prijatelj grof Rumjancev je postavljen za pomoćnoga zapovjednika,
budući da Njezino Veličanstvo smatra da nisam dorastao svojim čizmama.
Ne, ne... U pravu je. Postale su mi previše tijesne. Donesite mi veće čizme, mater im!
Što je?
Ovo je odora koju sam nosila kada sam preuzela prijestolje prije mnogo godina.
Sigurnost svih prisutnih ovisi o tomu hoću li je zadržati.
Sve do jednoga.
Nego, ja volim mir. Ali nisu mi mrski veliki ratni podvizi.
Kao što znate, ovo je Očakov. Važna turska utvrda na Crnomu moru. Neosvojiva je, vele.
Htjela bih da osporite tu tvrdnju.
Grofe Orlove, drago mi je da ste nam se uspjeli pridružiti.
Ponudio sam svoje usluge u ratu Njezinomu Veličanstvu.
Naša joj je mornarica dobro služila u Crnomu moru.
Vaše Veličanstvo, dat ćemo sve od sebe. Dodajte mi čizmu, molim.
Ali učinit ćemo to polako. Upuštanjem u taj rat nećemo se razbacivati ruskim životima.
Nećemo. Upustit ćemo se u njega da bismo skratili turske živote.
Koliko god ih je moguće. Zauzet ćemo Očakov, ali morat ćemo ga opsjedati.
Bit će potrebno vremena. Tako da mi je vrlo drago što će grof Orlov služiti.
Pod mojim zapovjedništvom. - Pod Vašim zapovjedništvom? - Čuli ste me. Ako Vam
se to ne sviđa, tamo su Vam vrata. - Vaše Veličanstvo, prisiljava li to on
mene podnijeti ostavku? - Mislim da da. U slučaju da ne želite služiti pod njim.
A hoćete li Vi to dopustiti?
On jest vrhovni zapovjednik.
Ali sam uvjerena da nam možete biti od velike pomoći.
Vaše Veličanstvo.
Htio sam poći u rat sa svojim bratom i princom Potemkinom.
Ali moj brat mi nije dopustio. Uvijek se skrbio za mene. Gotovo previše.
Moj san bi bio služiti pod princem Potemkinom. - Ne može imati sve.
Ne bi li trebao imati zapovjedništvo nad svime? Vojskom, mornaricom...
Zašto ne i nad državnom službom? Ionako oni ne rade ništa, zar ne?
A Vi radite previše...
Ti ne želiš staricu poput mene. - Nemojte tako govoriti.
Kako si se slagao sa svojom majkom? - Volio sam je. Ali to nema veze s...
S čim? - S Vama. Uopće nisam svjestan Vaših godina. Vi jednostavno... Jeste.
I uvijek ste zauzeti, uvijek ste u središtu pozornosti. Mladi ste.
Uvijek ćete biti. I kraj priče.
Sve ovo mi je potpuno novo.
Vrlo si ljubazna, Mašo... Hvala ti. - Svidjet će mu se ostati s Vama,
sigurna sam. Zar ne, Sašenka? - Da, naravno da će mi se svidjeti.
Znam koliko voli dolaziti ovdje. Pokušavam ga podstaknuti u tome. Zato... - Zato što?
Dvoji se po pitanju ostajanja sa mnom? - Ne, ne! Samo, znate kakva su djeca.
Potrebne su im njihove majke. - Da, svakako. Hajde ti sada.
Onda, kako je Pavao?
Čujem da se malo previše zanima za jednu od tvojih djeveruša.
Katerinu Nelidovu.
Poruči svomu suprugu neka bude vrlo pažljiv. Sviđaš mi se, Marija.
Ali on... Mora se pokazati sposobnim i dostojnim vladanja ovom zemljom.
Sašenka, mahni mami. - Doviđenja, majko!
Sašenka, moj mali prinče. Željela bih da za mene potpišeš jedan dokument.
Dobro.
Što sam točno potpisao, bako? - Pismo namjere. Zašto ne bi pročitao taj dio?
"Ja, Aleksandar, priznajem da moj otac nije sposoban vladati
te da ću ja preuzeti prijestolje po smrti carice Katarine..." - Dobro, dobro...
Nego...
Ovo će biti naša mala tajna, u redu?
Nikomu nećeš reći ništa o tomu. - Neću, bako. Obećavam.
Dobro.
Dobit ćemo ga natrag, prije ili kasnije. - Ne, ona ga je otela. Sve dok se ona
sladi i ljubuje s onim pokva... - Obožava našega sina. To je dobro po nas, Pavle.
Što ćemo učiniti s njom? - Moramo biti strpljivi. Ne smiješ pokazati da te dotiče.
Što si joj bliži, to bolje po nas. Ne podmlađuje se.
Moja majka okreće dječaka protiv mene. - To je njezina opća politička strategija.
Podijeliti pa vladati. Ali jesam iskreno zabrinut da više nije u stanju održavati
vlast. Pri tomu nisam neodan, Marijo Fedorovna. - On je iskreno zabrinut.
Majku je Potemkin zarobio. Predala mu je sve. Vodi opsadu Očakova kako mu se hoće.
Potpuno je izvan nadzora. On će je uništiti, ako mi ne uništimo njega.
Onda kada pomislimo da imamo sve, tada gubimo sve, Vaša Preuzvišenosti.
Neću dopustiti da me se ne uzima u obzir. Neću sjediti u kutu dok se moja majka gega
po pozornici. Moja majka obraća pozornost samo na laskavce. - O, da, Preuzvišenosti.
Sasvim ste u pravu. Upravo zato sam zamolio Zubova da nam se danas pridruži, gospodine.
Znam koliko Vas uznemirava pristizanje svih tih... Mladića u život Vaše majke.
Ali mislite da ovoga možemo uporabiti, je li? Kako? - Kako bismo uzrokovali
konačni raskol između nje i Potemkina. Uopće se ne moramo mnogo truditi.
Dođi gore, Zubove! Upravo raspravljamo o Potemkinovom podvigu na Krimu.
Komu to pišeš? - Princu Potemkinu.
Ne želi me poslušati. - Ja te uvijek poslušam. - Znam. Privlačna vrlina.
Ali ne takva kakvu se može često pronaći kod generala, plašim se.
Čuo sam nekoga govoriti da je on... - Da je što?
Ne mogu se niti sjetiti tko je to bio. Nije vrijedno ponavljanja. - Ne, ne, što?
Neki ljudi govore da je izgubio dodir sa stvarnosti.
Strah ga je napasti Očakov. To je zato što misli samo na slavu i novac.
I na djevojke.
I hoće mu se moj položaj, kažu li to?
Govore razne grozne stvari.
Htio sam im reći: "Kako se usuđujete?"
Znaš?
"Kako se usuđujete? Što ste vi učinili?"
Ali nisam.
Zato što ja... Zaista jesam jedna vrlo nevažna osoba.
Meni nisi nevažan.
Onda, kada ćemo napasti? - Još nećemo. Čekat ćemo.
Što? Prisilit ćemo ih predati se zbog dosade? Je li to zamisao?
Ne volim gubiti ljude, generale. - Znam da ste suosjećajan čovjek
i poštujem Vašu želju ne tratiti živote, ali Očakov nije Troja.
Nemamo deset godina. Činjenica je da joj je dosta. Očekuje da napadnete.
Je li vam naložila kazati mi to? Ako mi ima nešto za reći,
neka mi kaže sama. Je li ona general? Tko je ovdje zapovjednik? - Ona je.
Zapovjedni slijed. Slušajte zapovijedi. Ubijte skotove. Savršeno jednostavno.
Čekat ćemo. U redu? Čekat ćemo! Izgladnjet ćemo ih do predaje.
Što je u pitanju, stari prijatelju?
Čekat ćemo. U redu?
Ispratite ih.
Nakon Vas, gospodine.
Zato što ima tako dražesnu crnu kosu, mi djevojke ga zovemo Crni.
Pukovnik Zubov je vrlo zgodan mladić.
U jednomu razdoblju svoga života mislio sam da ću postati zgodan.
Ispostavilo se da slučaj nije htio tako.
Kakav je taj Zubov?
Ljudi tvrde da je fin, ali neki kažu da je prevrtljivo malo kopile, zar ne?
Jeste li Vi oblikovali svoj stav?
Gospođo, ja sam iz državne službe. Dajte mi vremena.
Ja bih rekla da je malo prevrtljivo kopile i da će nas sve odvesti u propast.
Ja sam velika poštovateljica Potemkina. U odsutnosti stavlja život na kocku radi nas.
Ne bih htjela da Crni razori odnos između madam i Potemkina zato što... - Zato što?
Zato što se vas dvoje zaista volite. Vi ste najljepši par.
Zaista. Nikada nisam vidjela takvu ljubav, Vaše Veličanstvo.
Crni, ovo je grofica Bruce. Upravo je bila na odlasku.
Vaše Veličanstvo.
Još pisama od nje. Sva me požuruju napasti.
Dobro, budući da nikoga ne boli kurac hoćemo li živjeti ili mrjeti... Napadnimo!
Uz Božju pomoć.
Gospodo! Napadnimo! - Napadamo! Odmah!
U stroj. Sad ili nikada! Pokret! Za Rusiju! - Idemo na Stambolska vrata!
Gospodo, neće biti povlačenja. Artiljerija će probiti zid, potom ćemo zauzeti grad.
Grad je osvojen. Očakov je naš!
Njezino Veličanstvo bi trebalo doći ovamo. Katarino! Katarino! Vaše Veličanstvo...
Tišina za vašu caricu!
Rusija više ne puže pred Europom. Mi smo velika nacija i svijet je prisiljen
prepoznati tu činjenicu. Sad imamo carstvo, rusko carstvo. Slobodno od Europe. I borimo
se kao nitko drugi! - Tišina za vašu caricu! - Rusija je zauzela položaj
među velikim narodima i toga se položaja nikada nećemo odreći!
Potemkin! Potemkin! Potemkin!
Ne mogu iskazati kolika je povlastica biti ovdje s Vama, prinče Potemkine.
Pa, sigurno je ovdje mnogo sigurnije nego u Očakovu.
Jedva.
Njemački i engleski veleposlanici su zahtijevali primanje u Vijeću.
Moramo pretpostaviti da je stvar ozbiljna.
Uvedite ih.
Eure Majestät, wir haben eine ernste Ankündigungzumachen...
Bilo koji jezik osim njemačkoga! - Vaše Veličanstvo... Ispričavamo se na prekidu
dnevnoga reda Vašega vijeća. Ali moramo iznijeti vrlo važnu vijest.
Ukoliko ruska vlada ne vrati utvrdu Očakov Turcima, Engleska i Njemačka
će vam proglasiti rat. - Što!? - Mislim da bismo trebali razgovarati o ovomu
u drugoj prostoriji, nasamo. - Ma nemoj mi to reći... Ako vam je palo na pamet da ću
otpuzati natrag Njemačkoj, onda ste... - S poštovanjem, Vaše Veličanstvo,
ono što princ Potemkin pokušava reći... - Vaše Veličanstvo, moramo imati odgovor
do sutrašnjega jutra. - I imat ćete ga... - Ne! - Nakon vremena za promišljanje.
Neće mi se diktirati... - To bi bilo sve!
Kako se usuđuješ govoriti preko mene stranim veleposlanicima pred Vijećem...
Europski veleposlanici su jasno ustvrdili da neće prihvatiti naš položaj na Krimu.
Trebam li te sjećati... - Za Konstantinopol im moramo dati nešto zauzvrat. - Dajem ti
milijune rublji kako bi održavao, ne samo svoje žene, već i svoje vojske...
Trebam li ja tebe sjetiti da sam gazio kroz krv za tebe? Htjela si progutati Ukrajinu,
Krim, prijeći Crno more do Konstantinopola, a ja sam ti to učinio! - I ti si to htio!
Jesam, ali neću o tomu govoriti pred Vijećem i gomilom stranaca!
I tim malim dvoličnjakom! - On nije dvoličan. - Nego što je? - Ako si tako
mislio o njemu, zašto mi nisi ranije rekao? - On se tebi podsmjehuje!
Kako se usuđuješ!? - Usuđujem se!
Bolestan si. - Jesam, jesam, prokleto sam bolestan. - Zašto?! Zašto si takav?
Bože, ubija me. Tamo dolje kola bolest, Matuška, bolest.
Provodim većinu noći iskašljavajući dušu. Okružen muškarcima, ženama i djecom...
Djecom koju koljem za tebe, poput stoke.
Zašto smo oboje ovakvi?
Da, ni ja nemam pojma. Nemam pojma.
Molim te, dođi. Hajde. Htjela si moć i slavu.
Sada kada je imamo, vidi što nam je učinila.
To je stara, stara priča.
Vaše Veličanstvo? - Može li malo mira, jebote?
Sjećaš li se ovoga? - Sjećam. Naravno.
Sutra za tebe priređujem veliku svečanu večeru. Za oproštaj prije tvoga povratka.
Da, povratka na jug. Gdje ću graditi druge gradove i ubijati druge ljude.
Zbog čega? Zbog koga? - Pretpostavljam zbog mene. Ja jesam država, Grišenka.
Više nemam svoga života.
Podarit ću ti još jednu palaču. - Da, to je ono što činiš za sve svoje bivše
ljubavnike, jednom kada svršiš s njima. - Znaš da te nikada ne bih mogla pustiti.
Obvezani smo jedno drugomu. I ti to znaš. - Znam li, zaista?
Vidio sam kako me gledaš otkad sam se vratio.
Umorna si od mojih pobjeda. Misliš da sam ti prijetnja. Misliš da želim prijestolje.
Zar ti pada na pamet da bih ti ga ikada predala? Onako kako smo prislili moga
supruga predati ga meni? - Teška si, Matuška. Toliko si teška! Ovo je...
Nije stvar u državi, već u tebi. Ne voliš nikog doli sebe. - Što bih? Takvi su ljudi.
Koji je tebi kurac? Zašto ne možeš pustiti nekoga unutra? Zašto nikomu ne vjeruješ?
Zato što je takvo što za mene uvijek bilo opasno. Uvijek! - Kako si mogla pomisliti,
makar i na trenutak, da bih ikada okrenuo svoje armije protiv tebe?
Morat ćeš izgladiti stvari s Nijemcima. Ponekada se jednostavno moraš nagoditi.
Zar si zaboravila?
Tvoja djela imaju posljedice. - Neću otpuzati pred Nijemce!
Da, hoćeš. Zato što moraš. - Moja majka je bila Njemica.
Bila je užasna, pohlepna i sebična kučka!
Dođi ovamo, hodi...
Dobro...
Učinit ću kako me savjetuješ.
Naravno. Zato što sam ja uvijek u pravu. - I ja sam.
Izgladit ću stvari s Nijemcima, a ti ćeš poći na jug i sklopiti mir s Turcima.
Život je pogodba. Znam.
I bio si u pravu. Vjerujem da ti je grofica Bruce rekla.
Zubov je mali dvolični skot.
Da... Morat ćeš ga se riješiti.
Ljudi misle da sam glupa kada dođe do takvih stvari. Ali ja nisam glupa.
Znam. - Hoću, riješit ću ga se. Ali ne dok ga sasvim ne iscijedim.
Tu pokvarena, sebična, nepopravljiva, iskvarena, nedojebiva stara vještice...
Ne, ne, nisam iskvarena. - Povlačim taj dio.
Uostalom, kako možeš tako razgovarati sa svojom caricom? - Dođe mi nekako prirodno.
Sutra navečer, na zabavi, želim da klekneš ispred mene
i svima prisutnima kažeš kako me potpuno obožavaš i da si mi istinski i sasvim odan.
Kada ostare i promudre se, supružnicima su potrebne odvojene spavaonice, prijatelju.
Sašenka, vratio si se! Dobro.
Onda, jesi li se lijepo proveo s mamom? - Jesam. - Lijepo.
Pitala sam se... - Što? - Pitala sam se bih li ga mogla povesti sa sobom?
Povela bih ga kući...
Marija, on je budući ruski car. Mjesto mu je ovdje, sa mnom. Ti to znaš.
Uostalom, ovdje ima sve što mu je potrebno. Je li tako, Sašenka?
Da, bako. - Rekao mi je da ste ga natjerali nešto potpisati. - O, je li?
Očigledno je koliko je mlad. Što god je bilo u pitanju... Mislite li da je razumio?
Ticalo se nasljeđivanja.
I ti to znaš. Ili si pretpostavljala.
Zar zaista mislite da bismo trebali voditi ovu raspravu pred dječakom?
On zna tko mu je otac. Kao što to znam i ja.
Misliš li, ozbiljno, da je Pavao sposoban vladati ovom zemljom?
Ja mislim da mi je on suprug. I da sam mu odana. - Dobro. Vrlo dobro.
Ako se ikada predomisliš, možda bi mogla napisati nešto iz čega bi se dalo naslutiti
kako smatraš da bi tvoj sin trebao naslijediti umjesto svoga oca.
Zar Vam zaista pada na pamet da bih mogla učiniti takvo što?
Što li samo mislite o meni... Pa-pa, drago moje. - Doviđenja, mamice.
Gdje je on? Trebala si ga dovesti kući. Što je bilo sa onime "zbližiti se s njom"?
Natjerala ga je nešto potpisati. Nešto što se tiče nasljeđivanja. - Što to? Što piše?
Da bi on naslijedio. Umjesto tebe.
Dragi, u redu je. To ne... Ne, to ništa ne znači. Ništa to ne znači.
Pokušala me je okrenuti na svoju stranu. Natjerati me nešto napisati... Nešto što bi
omogućilo Saši da preuzme prijestolje umjesto tebe. - I? - Odana sam tebi.
Rekla sam da ne bih učinila ništa takvo. - Žene izdaju svoje muževe. Djeca izdaju
svoje roditelje. Ne postoji odanost. Postoji samo... - Ja sam tebi odana.
Znaš da jesam.
Pavle, odana sam tebi!
I nadam se da ćeš ti ostati odan meni.
Samo sam mislio da ćeš ga vratiti kući.
Britanija i Njemačka su povukle ultimatum. Izgleda da iznenada svi više strahuju od
Francuske nego od Rusije. Više nema opasnosti od rata na dva ili tri fronta.
Izgleda da se princ Potemkin malo požurio s ispričavanjem Nijemcima za pobjedu u ratu,
Vaše Veličanstvo. - Možda ste primijetili, Alekseje, da obični narod u Francuskoj
zahtijeva nadzor nad oporezivanjem. Uskoro ćemo u rat s njima, i kao inače,
trebat će nam svi mogući prijatelji. Princ Potemkin je vješt pregovarač.
Gospodine? Gospodine, jeste li u redu, gospodine?
O, Bože...
Ne mogu disati. Pomozi mi ustati.
Moram joj pisati. - Da, gospodine.
Ovo je samo za njezine oči. Razumiješ li? Ničije druge. - Pobrinut ću se da moj brat
ne vidi, gospodine. - Dobar si čovjek. I dobro si me služio.
Onda, što je? Mogu vidjeti s tvoga lica da su loše vijesti. - Radi se o...
Što? Samo reci. Daj mi pismo i reci mi najgore. - Mrtav je, Vaše Veličanstvo.
Tko je mrtav? - Potemkin.
Potemkin?
Potemkin je mrtav?
Vaše Veličanstvo. Ovo je pismo samo za Vaše oči.
Vaše Veličanstvo!
"Moja draga Matuška... Želim ti samo ovo reći.
Odlazeći tamo gdje treba i čineći ono što treba, čovjek troši ljubav.
Čak i ljubav poput naše, rođenu iz razuma i smijeha i sreće i velikoga pregalaštva.
Ali ne žalim za svim onim stvarima koje smo zajedno postigli. Ni na trenutak.
I draže mi je što je naša ljubav bila rabljena i javna, nego da je stajala
u nekoj ladici s godišnjicama i sasušenim ružama i dobrim mišljenjem ćudorednika.
Volim te koliko sam te uvijek i volio. A jednoga dana svijet će za to znati.
Budi svoja preda mnom, kao što sam ja bio svoj pred tobom, Matuška.
Tako ćeš imati široke vidike.
Rat s Turcima je gotov.
U miru smo.
Sada se možemo pridružiti ostatku Europe... - Što je? - U borbi protiv
opake i okrutne revolucije u Francuskoj. Otkako su kralj Luj XVI. i njegova kraljica
Maria Antoinetta uhićeni nakon pokušaja bijega u Varennes prošle godine, naša
vojska je spremna boriti se protiv revolucije... Gdje god je pronašli.
Čuješ li ti ovoga šupka? - Kako li još može biti s njim? Znam da mi je brat,
ali ona je sišla s uma otkako je Potemkin umro. - Trebali bismo se pozabaviti s onim
što će se zbiti nakon njezine smrti. - Ona će odlučiti što će se dogoditi.
Nitko od nas ništa ne može učiniti po tomu pitanju.
A kako će to izvesti? Hoće li zapovijedati i onda kada joj se usta ispune zemljom?
Je li itko vidio ovo? Je li itko vidio ovo smeće? Zašto je ljudima dopušteno
pisati takve stvari? - Vaše Veličanstvo... - Nemoj ti meni 'Vaše Veličanstvo'.
Ovo je izdaja. Ljudi pišu i tiskaju čistu izdaju.
Imamo mir u inostranstvu, ali neprijatelje kod kuće.
Ako sam ratovala, činila sam to radi zemlje koju volim. A autor ovoga djela...
Usuđuje se nazvati me ubojicom i tiraninom samo na osnovu toga.
"Carica je postala najveći koljač u kraljevstvu. Ona je najveći pljačkaš,
najveći izdajnik i najdivljiji neprijatelj potlačenih i siromašnih... I porobljenih."
Zapovijedila sam uhićenje i suđenje tomu stvoru koje je napisalo ovu knjigu.
Ako bude proglašen krivim, bit će smaknut.
Smatrajte se upozorenima. Vaša sam carica i čvrsto se držim uzda moći.
Nemojte pomisliti da je smrt našega prvoga ministra i najdražega prijatelja Potemkina
oslabila moju odrješitost.
Carica je rekla svoje!
Nisam bogalj, ne moraš me nositi, znaš? - Žao mi je, Matuška. Platonu je vrlo žao.
Uznemirio je Matušku. - Ne bi me trebao nazivati tim imenom. Matuška, Matuška...
Matuška. Tako me je on običavao nazivati. Matuška, Matuška...
Ti me zovi staricom. Bilo kakvom ženom. Kao što to čine seljaci.
Imam seljake u svomu vlasništvu. Na tisuće njih.
Oni rade i piju, a mi ih bičujemo do besvijesti ako se usude usprotiviti.
Smatraš li da je to u redu? Je li? Mon petit noiraud. Nemoj odgovoriti.
Tun'est pas qualifié pour répondre.
Moj unuk... On je tako sladak dječak. Ali njegov otac! O, Bože, njegov otac.
Jesi li u redu? Zabrinut sam za tebe... - Imam glavobolje. Strašne glavobolje.
Ne bi mi povjerovao. - Kamo idemo? - Orgijati, naravno.
Lumpovati s vješticama. Provozati ću te na svojoj metli.
Ima onih koji su uvjereni da sam jebena vještica.
No, istina je da čitam latinski. I volim jebati mlade muškarce. Vještica. Očito.
Ja sam stara, stara žena. Nisam fina.
Njezino Veličanstvo je odlučilo dati spaliti sve francuske knjige.
Izgleda kako misli da imaju veze s izbijanjem Francuske revolucije.
Čitanje stvara predrasude.
Voltaire!
"Religija je nastala kada je prva varalica srela prvu budalu."
Rousseau! - On je bio odurni čovječuljak!
"Čovjek je rođen slobodan, ali je svuda u okovima."
Što bi to trebalo značiti? - To znači...
To je značilo...
Spalite ih! Spalite ih sve!
Spalite sve te Francuze i njihova beskrajna pitanja.
Što ti radiš ovdje?
Čitam. - Bolje bi ti bilo paziti što čitaš. - Nekada si voljela Voltairea.
Možda. Kada sam bila mlada i budalasta. - Nasmijavao te je.
Ne poričem to. - Bila si prepuna nade. I milosrđa.
Podržavala si umjetnost i znanost. Pokazala si svijetu što žena može postići.
Činila sam što sam činila.
Kada sam bila mlada, sanjala sam o slobodi.
Kao što ljudi čine kada su mladi. Sanjala sam o raskidanju okova.
Ali kako stariš, tako ti se izbori sužavaju.
Što sam stoga učinila? Podarila sam nam carstvo. I to je nešto.
I voljela si najvećega čovjeka svoga vremena.
Voljela sam ga.
Uživala sam u svemu. U svakoj sekundi. Život ti sve oduzme. Komad po komad...
To je istina, zaista jest. - Ali ja sam uvijek točno znala što činim.
Nikada ne bih ni jednu stvar promijenila.
Smaknuli su Luja.
Što je s ovim svijetom? Više ga ne prepoznajem.
No tebe prepoznajem.
Na kraju krajeva, postoji samo... Meso...
O, moja glava!
Ovdje je...
Da, na sigurnom je... Da, on ga neće pronaći. - Jesi li u redu, Matuška?
Moja draga Matuška...
Jedini čovjek... Jedini čovjek kojega sam ikada voljela.
Moj Grišenka... Ti si bio onaj pravi...
Matuška, Matuška! Pomoć, u pomoć!
Gdje su njezini osobni papiri? Gdje su?!
Izlazite!
Još je živa... - Izlazite! Gubite se!
"Ostavljam prijestolje svojemu unuku Aleksandru,
koji osvjedočuje dokument svojim potpisom..."
Je li ovo ono što te nagnala potpisati? Je li?
Što je!? - Mrtva je.
Vaše Veličanstvo.
Budite pažljivi.
Danas... Ponovno pokapamo tijelo mog oca. Ležat će uz svoju suprugu,
moju majku Katarinu, u Kazanskoj katedrali.
Ponosni sam sin Petra III. i koristim ovu priliku poručiti vam da od danas uvodim
zakonske odredbe koje će osigurati da žena... Nikada više ne zavlada Rusijom.
Postavit ćete krunu na kovčeg mojega oca, kad ih budemo nosili u zajedničku grobnicu.
Moja majka je tu krunu otela mom ocu. Nikada joj nije pripadala po pravu.
A sada je moja.
Poslije mene prijeći će na moje sinove.
Potom, s vremenom, na njihove sinove.
Pobrinite se da zatrete svako sjećanje na Potemkina. Pokopan je u Ukrajini.
Uništite mu grob i svaku palaču koju mu je dala. O njemu se ne smije govoriti. Nikada.
Dobro, Vaše Veličanstvo. - Tko je on bio?
Nitko.
Čak sam čuo neke neznalice kako tvrde da su on i moja majka bili vjenčani.
DESET GODINA RANIJE Jer povijest pišu varalice i budale...
Hej-ho, oluje i led. Pišu je skotovi koji za zakon ne mare. Hej-ho, ljubav je med.
Čak ni brakovi nisu nešto što traje. Hej-ho, šuma i mečka.
Ako nitko osim nas dvoje ne zna da smo se vjenčali, važi li se?
Važi se, Matuška. Uskoro ćemo saznati. Ljubav će uvijek biti osobna stvar.
Zbog toga je još slađa. - Mi biramo jedno drugo, Grišenka, iako nemamo pravo glasa.
Zato ostajemo svoji...
Čak i sada kada smo jedno.
Zauvijek.
Ljubav ostaje i kada sve drugo prođe.
Pjesnici bi htjeli da tako mislimo.
Ali što oni znaju?
Katarina je bila zadnja žena koja je vladala Rusijom.
Nakon njezine smrti, Pavao je poništio majčina postigunuća
i ukaljao njezin obraz tračevima i zlonamjernim nagovještajima.
Pavao je neuspješno vladao 5 godina, nakon čega je bio zbačen i ubijen
u puču kojega je zapovijedio njegov sin Aleksandar.
Fixed by: BOTANICMAN