K A T A R I N A V E L I K A
Fixed by: BOTANICMAN
Matuška!
Stižem, stižem!
Što to radiš? - Gdje su mi ostavili čarape? - Vaše čarape, gospodine?
Koji će on kurac ovdje? - Mi radimo. - Što?! Gubi se!
Odi ti. - Vaše Veličanstvo. - Gdje li su? - Ovdje su. Ovdje!
Juha. Da, kako li juha završi na čovjekovim čarapama? - Tako što jede juhu u krevetu.
Dolazi ovamo!
Još sam gladan...
Dosta! Hajde. Sastanak je Vijeća. Hajde, kasnit ćemo.
Razmišljao sam nešto. Potrebno nam je mjesto gdje ćemo živjeti.
Ovo nam nije dovoljno? - Ne, ne, trebamo dom. Dom! - Ovo je dom.
Pa... Kuća nije dom. Dom nije palača.
Palača... Oko toga sam prilično siguran... Nije kuća.
Matuška, samo riječ! Molim te! Nasamo? Nasamo. Ako je takvo što moguće ovdje.
Vrijeme je za Vijeće, Grišenka. Gumbi trebaju biti zakopčani.
Netko počinje zvučati kao moja supruga. - Neki ljudi govore da ti i jesam supruga.
Možeš ih tako postrojavati. - Možda ih mogu i strijeljati.
Nemoj misliti da te mrze. Ne mrze te. Ja im ne bih dopustila mrziti te.
O, da, dražesni psić, a?
Dražesni psić će održati govor. Da... Ja sam ministar Panin.
Da, zborit ću od Europi. Posebice o ovim Nijemcima, na našoj zapadnoj granici.
O našim saveznicima koji nas čuvaju. A zatim ću pogledati na Rusiju, Matuška.
Pogledat ću dolje k jugu i vidjeti Krim. Crno more. Nenaseljena prostranstva.
Koja bismo trebali svojatati.
Krim. - Da. - To je uvijek bio ruski san. - U luci na Crnomu moru mogli bismo
izgraditi morsku flotu. Flotu koja bi nas učinila velikima. Velikom nacijom.
Ali misliš li da je to izvedivo? - Da! - Mislim, stvarno? - Da, naravno.
Moramo biti vrlo diplomatique. - Bit ćemo vrlo podmukli, da.
Ne, ne, ali znam da gospodin Panin voli Nijemce. Kao i tvoj sin, Veliki vojvoda.
Da, bit ću diplomatičan, bit ću dvoličan... - Sve najvažnije vrline jednoga državnika,
grofe Potemkine. - Grof Potemkin bi htio razgovarati o vanjskoj politici.
Tako je, uvjeren sam da neki od vas već poznaju moje stavove po tomu pitanju.
Da, upravo smo razmatrali Krim... - Je li Vaše Veličanstvo spremno
na još jedan rat s Turcima? - Dobili smo posljednji, ako se dobro sjećam.
Ako se ministar vanjskih poslova brine kakav će biti europski odgovor,
možda bi mogao potražiti druge saveze. - Očigledno se radi o vrlo opasnoj zamisli,
Vaše Veličanstvo. Kao ministar rata... - Vanjska politika je izrazito krhka
i osjetljiva stvar. Siguran sam da se Vaše Veličanstvo slaže da je naše savezništvo
s Njemačkom od životnoga značaja. Europa je bitna. - Je li? Samo ona?
U svakom slučaju je bitna. Jest. - Naravno, predstavlja čimbenik.
Ali grofovi Potemkinovi prijedlozi su vrlo zanimljivi. Hvala ti, Petre.
Proslijedit ću poruku Pjotra Zavadovskija, koju bih htjela da podrobno proučimo.
Skrenula bih vam pozornost na četvrtu točku. Ovo se tiče izbora
guvernera generala u provincijama. Vidjet ćete da pod brojem četiri
imamo generala Kamenskija, koji je bio predložen. Predlažem da...
Zašto me nisi podržala tamo? - Nije bilo pravo vrijeme. - Molim te, kad će biti?
Naša budućnost je na Krimu. S lukom u Crnomu moru postali bismo glavna sila.
To je moj san koliko i tvoj. No zar misliš da će nam Francuzi, Nijemci i Englezi
dopustiti da se izvučemo s tim? Sumnjam. - Da! Sva zemlja na jugu može biti naša.
Ako je uzmemo, htjet će se pridružiti. - Možda i jesi u pravu. - Ali? Ali što?
Ne želiš me izgubiti. Ti ne želiš da odem u rat. Je li u tomu stvar?
Volim te. Znaš to. - To je pustolovina, Matuška. Jesi li umorna od pustolovina?
Nitko me ne poziva u pustolovinu. Ne, ja ostajem u palači i pišem i pišem i pišem.
Grafomanijakinja sam. Vječno sam u odborima. - Ja želim pobjeći.
Ne mogu podnijeti život bez pustolovine. - Ne sviđa ti se stan? - Bio je Orlovljev.
Prije toga Vasiljčikovljev. Ne, ne sviđa mi se moj jebeni stan.
Što, što sam tebi ja? Jesam li ja samo netko tko treba... Što?
Stajati ti iza stolca tijekom večere? Odvesti te gore nakon čaše brendija
i dobro te izjebati? Jesam li zato ovdje? Jesam li samo 'ljubimac'?
Mrzim tu riječ! - Ne! - Ne mogu je podnijeti. - Ne, ne, gledaj...
Već znaš. Ti znaš što si ti. - Ne, ne znam što sam ja.
Ako uspijem pronaći način kako tvoja zamisao može uspjeti... Učinit ćemo to.
To je moja žena. Hajdemo.
Nešto te brine, Andreje? - Izgledam li zabrinuto? - Da.
Zašto bih bio zabrinut? Tvoja supruga je trudna. To je krasno.
Želim da mi zauvijek, zauvijek budeš najbolji prijatelj. Dio si naše obitelji.
Naravno, Vaša Preuzvišenosti. - Pavle. - Naravno, Vaša Preuzvišenosti.
Konačno sam učio nešto po volji svoje majke. Dao sam joj dijete!
Dijete! Nasljednika!
Hoće li ličiti na mene?
To mi je jedina briga. - Uvjerena sam da hoće. Nadam se da hoće.
Htjeli bismo poželjeti srdačnu dobrodošlicu veleposlanicima francuskog i njemačkoga
naroda, koji su s nama vezani ne samo suradničkim, već i europskim vezama...
Europa, Europa, Europa... On samo o tomu govori. Netko ga treba sjetiti da smo Rusi.
Moram razgovarati s Pavlom. Moram ga pronaći. - Da, sada kada će ti podariti
nasljednika, pretpostavljam da moraš. - Da, znaš koliko mi je stalo do toga.
Nasljedstvo. Svakako. Znam i predobro. Ako se dočepa moći, bit ću mrtav čovjek.
Nemoj pretjerivati, smiješan si. - Nisam rođeni dvoranin. Nikada to i neću biti.
Ja sam Rus. Pogledaj ih. Ne, pogledaj ih, pogledaj samo!
Čekaju ne bih li se spotaknuo o vlastiti kurac. Odjeveni su za ubijanje. Doslovno.
Trebao sam navuči svoju medvjeđu kožu. - Nemoj biti takav. - Kakav? Reci kakav?
Svađaju se. - Mislim da je Potemkin želi natjerati da mu dopusti osvojiti Krim.
Čuo si ga u Vijeću. Želi se opet boriti s Turcima i iskazati se. Ali neće mu dati.
Razilaženja oko politike? Vrlo opasno po Potemkina. Madam je sva u politici.
Što misliš, sviđaju li joj se uopće muškarci? Požere ih, pa ih ispljune.
Pogledaj moga jadnoga brata. Potemkin je gotovo sigurno ne može zadovoljiti.
Rečeno mi je da njezini muškarci dolaze u tucetima. Rade one stvari kao štafetu.
I samo se uvježbani atletičari mogu prijaviti.
Unuče je ono što želim najviše na svijetu.
Drago mi je da ste sretni, majko. I sretan da Vam je drago.
Natalijo!
Da, unuče. Kakva spona! - I koga briga tko je otac.
Obiteljska licemjernost. - Zar je kod tebe drugačije?
Vaše Veličanstvo! - Molim? - Njemački veleposlanik je stigao.
Što ću ja ovdje?! Tratim vrijeme.
Grigorije, Grigorije... Ako je ta stvar s Krimom ono što te razbješnjuje...
Pronaći ću način. Uvijek ga nađem. - Koga boli kurac za Krim? Misliš da
me briga za Krim? - Cijeloj je Europi stalo do Krima, tetkice. Neki od njih je možda
mogu i pronaći na mapi. - Ne radi se samo o tom i ti to znaš. Tko je onaj dečko gore?
Zašto on uvijek visi oko tebe? - Zašto što joj se sviđa. - Napusti nas, Ludo!
Pjotr. Pjotr Zavadovskij. Znaš da mi on nije bitan. - Sada je Pjotr. Pjotr!
Kamo ćeš? - Idem se napiti. S njim. Imaš li još votke, Ludo? - Ne izlazim
iz kuće bez nje. Zato i nemam svoje kuće. Ona je majka koju nismo imali, Matuška.
Ne, vrati se! Grišenka, vrati se ovamo, odmah!
Gdje sam, u pičku materinu?
Jebem ti!
Majko... Ona je... Ona se porađa.
Što se događa? - Princeza je u pitanju.
Koliko dugo? - Predugo, Vaše Veličanstvo, predugo.
Kako je ona?
Princeza ima određene poteškoće... - Ne, pitam za Njezino Veličanstvo.
Kako je carica Katarina? - Promatra, Vaša Preuzvišenosti. Uz postelju je.
Zatražila je da samo neposredna obitelj prisustvuje.
Do mene je. Do nje je. Beznadežan smo slučaj.
Ima toga novoga pomoćnika... - Zavadovskija? On ti nije prijetnja.
Ti si onaj kojega voli.
Zamršeno je. - Ne bi trebalo biti zamršeno. U tomu je poteškoća. Ljubav bi trebala biti
jednostavna, inače nije ljubav. - Zašto govoriš kao školarica? - Zato što se zbog
nje tako osjećam. Kao školarica. Nikada ne sluša moje zamisli, a ja nisam spreman
sjediti okolo i biti njezin psić. - Pa se svađate. - Čini se tako.
Ona ne podnosi prepirke. - Ali joj jebeno dobro idu. Uvijek ima nešto za raditi.
Reci joj da i ti imaš stvari za raditi. Razumjet će to. - Ali ja nemam...
U tomu je stvar. - Pregalac si, uostalom, ona ne podnosi ljude koji stoje i čekaju.
Jedini način na koji ćeš je zadržati je da budeš svoj. - Što to radiš?
Jedan na brzaka? - Ne bismo trebali. Volim je. - Brzi nikomu neće škoditi.
Ti si jedna užasna žena.
Ima li ikakvih izgleda?
A djetešce?
O, Pavle.
Umrla je.
I djetešce je umrlo.
Žao mi je.
Otvorili su njezino tijelo.
Bio je dječak.
Zdrav dječak.
Htjela sam to vidjeti.
Njega. Htjela sam vidjeti njega.
Dođi.
Poći ću i vidjeti ga s tobom. - Želiš li to učiniti?
Jesam li dio tvoga života? - Ako želiš biti. - Ne mogu ako mi ne dopustiš.
Naprijed i natrag. Okolo naokolo i ukrug. Tako stoje naše stvari. Koji je smisao?
Pretpostavljam da u svakoj aferi dođe trenutak... - "Svakoj aferi"? To smo mi?
Kada ne možeš dalje. Ne možeš nastaviti. Ne znaš zašto. Radimo stvari, a ne znamo
zašto ih radimo. Dođeš do zida i ne vidiš preko. - Mi smo došli do te točke, zar ne?
Izabrao si divan trenutak za obavijestiti me. - Na neki način, mislim da mi nikada
nećemo doći do te točke. Nikada te neću željeti napustiti. Ali... Možda ću morati.
Svi mi moramo naučiti kako se umire. - Da. Da, sirota Natalija.
Je li... - Mislila sam na nas, Grišenka.
Ja moram poći. Možeš poći sa mnom, ako želiš.
To je Božja kazna. - Vaša Preuzvišenosti... - Bog me kažnjava... Jer sam loša osoba.
Ne smijete... - Majka kažnjava svoga supruga. Sin kažnjava majku za ono
što misli da je učinila njegovom ocu i onda se kletva nastavlja u obitelji i
očaj se prenosi s naraštaja na naraštaj. - Razgovarao sam s liječnicima, Vaša
Preuzvišenosti. Možete vidjeti tijelo svoga sina, ako tako budete željeli.
Moj sin...
Čeznula sam za ovim djetetom. Znam da to nije dijete, budući da nije ovdje.
Nije ni udahnuo.
Moj sin...
Tako je malo vremena. Hajdemo barem pokušati voljeti jedno drugo. - Pokušat ću.
Ljubav je toliko bitna, slažete li se?
Ali ju je toliko teško održavati.
"Tako dolazimo do pitanja savezništava..." Stavi to u kurziv. - Sve, Vaše Veličanstvo?
Ne, ne sve. Ili, ne 'sve'. - "Savezništava" je ono što želi kurzivom. 'Savezništava'!
Onako kako izgovori. - Možete primijetiti kada govori kurzivom? To je nevjerojatno.
Da, radi se o tomu... Vrlo je bitno biti osjetljiv na nijanse u njezinomu glasu.
Vi preuzmite, Pjotre. Neka prepiše Vašu inačicu. Bezborodko, napustite nas, molim.
Pjotre... Vi ostanite. - "Ostanite!" Govorili ste kurzivom, Vaše Veličanstvo.
Uočio sam! - Ne. Plašim se da nisam.
"Onda, što mislim gdje bi Rusija trebala biti u svijetu? Što ljudi žele da budemo?
Hoćemo li se nastaviti priklanjati Europi ili ćemo krenui prema jugu i ka Krimu?"
To je prilično dobro. Pitam se tko li je to napisao? - Vi ste, Vaše Veličanstvo.
Možda ja mogu pomoći ponovno ga napisati.
Pjotre, napusti nas. - Izvolite.
Vaše Veličanstvo.
Kako ti je tajnik? - Oprosti, na kojega misliš?
Zgodni, Pjotr.
Imaš povjerenja u njega, zar ne?
Ne možemo ovako nastaviti. - Kako? - Ovako! Ovo je...
Ti imaš beskonačan izbor, a ja nemam nikakav. - Imam moć, da.
Možda ti djeluje kao da mogu što poželim, ali znaš da to nije tako.
Ne moraš puzati na rukama i koljenima k Paninu i njegovoj neutaživoj žeđi za
njemačkim kurcem... - Nisi pročitao ostatak onoga što sam napisala.
Nema potrebe da slušam ostatak. - Poslušaj! - Molim te, udovolji mi.
Evo, poslušat ću ostatak. Hajde, daj. - "Muslimanska plemena na Krimu i u
cijelomu sjevernijemu području dubinski su podijeljena i ne gaje ljubav prema Turcima.
Postoji mogućnost da ih se privede Ruskomu Carstvu bez uporabe sile."
To bi moglo biti točno. - Vidiš kako se slažemo, Grišenka?
Za širenje sam. Za carstvo sam. Usto, reći ću Nijemcima, Francuzima i Englezima neka
odjebu. Ja sam ruska domoljupka. Imam njemačku glavu. I ne želim još jedan rat.
Misliš da možemo zauzeti Krim bez rata? - Francuzi i Englezi imaju drugih briga.
Nijemci nikada neće djelovati sami. - Trebao bi ti netko tko bi...
Tko bi pregovarao s plemenima. Tako je. - Dugo bih izbivao.
Uvijek ćemo imati jedno drugo, Grišenka.
Nemoj se zaljubiti u onoga dječaka. - Njega!? Nemoj biti... - Ne, stvarno.
Bez obzira što se dogodilo nekomu od nas dvoje. U krevetu, ili izvan.
Uvijek ćemo imati jedno drugo, zar ne? - Daješ li ti to meni dopuštenje šarati?
Ne želim da mi se daju dopuštenja.
Novi počeci, Matuška.
Ti pođi. I čini ono što moraš činiti. S mojim blagoslovom.
Ne... Ne...
Ali piši. Hoćeš li, molim te, pisati. Piši mi. Piši. Piši.
Po-zor!
Znači, vojnici princa Potemkina stupaju na jug.
Što s tim? - Moram priznati, Vaše Veličanstvo, zabrinut sam.
Zabrinuti ste, ministre. Primljeno na znanje. Što Vas još brine?
Kanalizacija u Ukrajini? Oporezivanje korjenastoga povrća? Cijena kruha u
Novgorodu? Moj posao je brinuti, ministre. Ne Vaš. Posao! Posao!
Čitav život se vrti oko toga.
Jeste li htjeli razgovarati o još nečemu sa mnom?
Razumljivo je da mi je princ na pameti, Vaše Veličanstvo. Doživio je težak udarac.
Ali... Stanje mu se poboljšava. Kao što znate, vrlo sam mu blizak i palo
mi je na pamet... - Mislim da je vrijeme da se ponovno oženi. Gdje je onaj popis?
To je popis prikladnih princeza. - S poštovanjem, Vaše Veličanstvo...
Poredane su po redu prikladnosti. Počnite od prve pa krenite prema dvadeset petoj.
Jedna ili dvije su Njemice, čini se. - Neke krasne stvari su iz Njemačke,
Vaše Veličanstvo. Uključujući Vas. - Idite i učinite to. Dječak mora nastaviti dalje.
Ne želim ustati.
Nikada nam nije bilo lako. Razumijem to. - Ne razumiješ.
Upoznao sam nekoga tko me zaista volio, a ona je sada...
Ona je mrtva.
Moraš jesti! - Neću!
Hajde, dođi sebi!
Razumijem kako se osjećaš. - Ma nemoj? - Pokušavam. Zaista. - Ne čini mi se tako.
Tvoja supruga je mrtva i tvoj sin je mrtav. Vrijeme je da nastaviš dalje.
Kamo idemo? - Suočiti se sa stvarima.
Ne, ne, ovo je njezina soba. Zašto si me dovela ovamo? - Želim ti nešto pokazati.
Nemoj, nemoj to dirati. To je njezina osobna ladica. Gubi se. Izlazi van!
Ovdje je držala stvari koje nije htjela da vidiš.
Pisma.
Pisma od tvojega "najboljega prijatelja" grofa Razumovskoga.
S kojim je imala aferu. I koji je, sudeći prema svemu, bio otac mrtvoga djeteta.
Kako se usuđuješ govoriti mi takve podle stvari? Lažeš. Lažeš.
Govorim ti istinu. Žao mi je.
Pročitaj. Možda se plašiš? Ne. Čovjek se ne smije plašiti suočiti s istinom.
Ovo je njegov rukopis. Prepoznaješ li ga?
Taj skot! - Ništa u životu nije vječno, Pavle.
Smrt i udaljenost imaju način kako se umiješati.
Nije grijeh ponovno se zaljubiti kada onih koje voliš više nema.
"Moja ljubavi... Gdje si? Nisi mi se javio i plašim se da..."
Ne, ne sada. - Vaše Veličanstvo.
Zna li itko što je ovo? - Petrogradski ugovor, Vaše Veličanstvo. - Da, jest.
Taj ugovor doveo je do našega saveza s onim odurnim čovječuljkom Fridrikom II. Pruskim,
koji me jednom prilikom, meni iza leđa, iako ja sve saznam, nazvao "pičkom".
Ipak, čini se da smo i dalje obvezani savezništvom s njim.
Zna li itko od vas zašto? - Zbog vanjske politike, Vaše Veličanstvo?
O, gubi se, gubi se! O, gubi se, gubi se!
Sve dok ne osiguramo Krim, Vaše Veličanstvo... Postoji opasnost u...
Nastavljanju. - U pravi si, Pjotre. Lijepo. Slušao si me. Da, ići polako. U pravu si.
Vrlo mi je žao što sam bila neugodna.
Ponekada me stvari shrvaju. - Zadovoljstvo je služiti Vašemu Veličanstvu. - Možeš ići.
O, princ Potemkin... Princ Potemkin već predugo izbiva. - Žao mi je.
Znate koliko ga... - Koliko ga što?
Koliko ga poštujem.
Princa Potemkina. - Znam. Izvanredan je čovjek. - Jest.
Ali on nije ovdje. A ti jesi.
Tako je, Vaše Veličanstvo.
Onda? Izmasiraš mi ramena?
Niže.
Dođi... Dođi sprijeda.
Smiješ raditi što god misliš da ja želim da mi radiš.
Ne... Zaključaj vrata. Ljudi me uvijek ometaju.
Znaš, ti si najbolji tajnik kojega sam ikada imala.
Nekoliko je izvanrednih kandidatkinja. Ovo je kći nadvojvode od Wiesbaden-Gleiwitza.
Bože! Kakva rugoba. - Brak je divna prilika za Vas, Vaša Preuzvišenosti.
Čujem, Potemkin pokušava uvjeriti krimske Tatare da se pridruže Ruskomu Carstvu.
Kao što je bilo za očekivati, bez mnogo uspjeha. Vaša zvijezda će se uspeti...
Princeza Sophia od Wurtemburga. Navodno ima dobre, rodne kukove.
Drago mi je da ste zadovoljni princezom Sophijom od Wurtemburga. Bit će divna
supruga princu Pavlu. Ona je toplo i krasno biće. - I Njemica. - Također je i Njemica.
Molim Vas, nemojte misliti da ću zbog nje blaže gledati na druge Nijemce, Panine.
Naše savezništvo s Njemačkom i ostatkom Europe je osjetljiva stvar.
Posebno ako smo se odvažili poći u postolovinu na Krim.
Nedostaje joj. Nažalost. - Što to on uopće radi na Krimu? - Nitko ne zna.
Mislim da joj je rekao da će ga nekako uspjeti pripojiti. Bez borbe. Što neće.
Vidio sam Zavadovskoga sinoć kako se uspinje stražnjim putem do nje.
"Stražnjim putem"? Srdačne, srdačne čestitke, gospodine! - Nisu li stvari lakše
bez Jednookoga? Uvjeren sam da će na kraju pobiti sve Tatare na Krimu.
Osim ukoliko oni njega ne ubiju prije.
"Nisam dobila poruku od tebe cijelu vječnost. Znam da je ono što radiš
opasno, ali te preklinjem da me obavijestiš o onomu što se događa."
"Istina je, kriv sam jer ti nisam pisao,
moja milosrdna damo i velikodušna gospo. Uskoro ću ti moći ispričati cijelu priču
o svojim pustolovinama. Stvar još nije svršena, ali smo blizu."
Zaklinjem se imenom Jednoga Boga i Poslanika Muhameda
da ću služiti i žrtvovati život i dušu za caricu Katarinu...
"Nekako sam uspio uvjeriti cjelu tatarsku vrhušku prisegnuti ti odanost.
Čestitam ti na pripajanju Krima.
Ne mogu ti reći koliko sam sretan i uzbuđen. I koliko žudim vidjeti te."
"Dragi moj, naši snovi za Rusiju se konačno ostvaruju. Za sve to ti se zahvaljujem...
Ali užasno mi nedostaješ!"
Pismo za Njezino Veličanstvo!
"Nadvojvotkinja je upravo rodila... Sina. Kojega ja zovem monsieurom Aleksandrom.
Ošamućena sam tim djetetom. Užitak mi je promatrati ga dok se pruža po prostirci
i počinje pokazivati jedinstvenu bistrinu za dijete svoje dobi.
Mogu od njega učiniti što poželim."
"Koji je suveren ikada ostvario takvo sjajno doba kao što si ti?
Zemlje na koje su drugi tek bacali poglede, ti si vezala ruskim žezlom.
Ova nova granica Rusiji će priskrbiti mir, Europi zavist, a Osmanovićevcima strah.
Primi ovaj trofej i uputi povjesničare neka pripreme više papira i mastila.
Izgradit ću novi grad ovdje, u tvoju čast, i luku na otvorenomu moru,
o kojemu smo oduvijek sanjali."
Kako ćete ga nazvati, gospodine? - Grigorij. Ne, neću nazvati grad tako.
Ti me možeš zvati Grigorij. Jer mi se sviđaš. Nitko ne bi htio živjeti u gradu
zvanomu Grigorij. Kanalizacija bi se prelijevala. Imao bi samo javne kuće
i krčme. Ali ovo će biti jedan divovski grad!
Živjet će zauvijek. Imat ćemo široke ulice i bulevare.
Imat ćemo umjetnost i katedrale, voćnjake i glazbu na svakom uglu.
Mozarta. - Naravno da ćemo imati Mozarta. Da.
Zaista je volite. - Volim. Od prvoga trenutka kada sam je ugledao.
Kada sam bio nitko i ništa. A to se nikada neće promijeniti.
Prisnost je to koju okolnosti ne mogu izmijeniti.
Ovaj grad su nazivali Aktijar. Bijele Litice.
Ali mi ćemo ga nazvati Sevastopolj. Carski Grad. Caričin Grad.
Sve za Katarininu slavu.
"O, kako mi nedostaješ!
Vrati se kući. Vrati se kući, k meni. Odmah."
Uspio si. - Jesam. Da, jesam. - Rekli su da nikada nećeš, a ti jesi.
A ti imaš njemačku snahu. Samo da im pokažeš kako si još dobra Europljanka.
Neka slobodno to misle. Ali večeras slavimo tebe.
No ja se uskoro moram vratiti, jer moj zadatak tek počinje.
Hajdemo uživati u noći. Nema ništa slađe od zvukova zabave koji se gube u daljini.
Jedino ako se udaljavaš od nje s onom pravom osobom.
Učinio sam sve to za tebe, moja ljubavi.
Ona uživa sa svojim djetetom. - Vrlo je učtiva. Naučila je ruski.
I ima dobre, rodne kukove. Mrzim je! - Naravno!
Hajde. Hajde, ostat ću ovdje. Mogao bih ga prestrašiti.
Taj dječačić... Iznenađena sam koliko ga volim. Koliko mi je stalo do njega.
Nikada nije do djece, Matuška, nego do onoga što im radimo.
Prekasno je za nas. No, hajde, kreni. Hajde. Hajde, idi. Idi...
Zdravo!
Ma je li ti to ideš mene vidjeti? Da, da, ideš.
Kamo ga vodite, majko? - Neću ga ukrasti, dušo.
Marija razumije, zar ne?
Možemo biti prijatelji sada, zar ne? Sada kada si mi podario sina.
Unuka. On je Vaš unuk, a moj sin.
Kada ćete nam ga vratiti, majko?
Za pet godina. Kada dosegne doba razuma.
To je bila šala!
I onda, što je s Turcima? Hoće li nam dopustiti zadržati Krim?
Nekako mi je promaknulo pitati ih.
Princ Potemkin je sve pomno promislio, Pjotre. - Naravno.
Ipak... Ne mogu a ne zapitati se, znate?
U politici, Pjotre, uvijek postoje određene nepoznanice. Nikada nije loše pokušati ih
otkriti. Budućnost će svakako doći. - Sve što znamo je da imamo Krim.
Jedino preostajuće pitanje glasi... - Kamo dalje?
Moja slatkice... Južno? Hoćemo li ići južnije? Da!
Matuška!
Imam zamisao! - Ma dajte! Zar još jednu?
Kako se ja uklapam u sve ovo? Zaista? Koja je moja svrha ovdje?
Ja nemam pojma. - Ako ne želiš biti ovdje, uvijek možeš otići.
Dobro.
I hoću!
Hlače!
Počinjao je biti vrlo naporan. - Jest. Želim ministarstvo rata.
Dobit ćeš ga. Nitko od njih nam više nije potreban.
Pogledaj se samo, svaki gumb na svomu mjestu.
Nego, Matuška, što ćemo s tvojim sinom? Nadvojvodom.
Odsad pa nadalje, princ Pavao će činiti ono što mu se kaže.
Što kažeš na diplomatsko gostovanje? Mogao bi posjetiti austrijski dvor.
Dobra zamisao. Hajdemo riješiti ovo.
Dobro, kao prvo, htjeli bismo se zahvaliti Alekseju Orlovu na njegovoj vjernoj službi
u Ministarstvu rata. Njegov položaj će sada preuzeti princ Potemkin,
prema zaslugama za njegov sjajan posao na Krimu. - Bravo!
Bravo! - O, grofe Orlove, jeste li nešto htjeli reći? Prije nego odete.
Nisam, Vaše Veličanstvo.
A sada bih htjela naznačiti velike promjene po pitanju vanjske politike: udaljavanje od
Europe i... - Mogu li nešto reći, Vaše Veličanstvo? - Možete, samo izvolite.
S poštovanjem... Možda jesmo zavarali nekoliko divljaka da nam predaju Krim,
a, s vremenom, netko će možda nas zavarati da ga se ponovno odreknemo.
Ali... - Dobili smo Krim. A to nas čini moćnijima. - Što želite reći?
Moram reći... Stvarno moram reći... - Što morate reći? Što želite reći?
Želim reći da se moja vanjska politika uvijek razvijala na mreži vjerodostojnih
savezništava u Europi, posebice u Njemačkoj. Krimska pustolovina je
ugrozila sva ta savezništva. - Što mislite s "mrežom vjerodostojnih savezništava"?
To je kada... To je sustav u kojemu... - Sustav koji ste osmislili u svoju korist.
Ne postoji takva stvar kao što je "mreža vjerodostojnih savezništava" u politici.
Trebali biste to znati nakon što ste me vidjeli na djelu.
Ja... Ja... - Da? Htjeli ste još nešto reći?
Zaista ne vidim kako bih mogao nastaviti ako ustrajete na tomu...
Ako budemo išli u smjeru s kojim se ne slažete, za Vas postoji samo jedan put.
Ja... Ne želim podnijeti ostavku, Vaše Veličanstvo. - Znam da ste okrenuli
moga sina protiv mene. Možda po tomu pitanju više ništa i ne mogu učiniti...
Ali znajte sljedeće: nikada Vam to neću oprostiti.
Ne želim podnijeti ostavku...
Ali?
Ja...
Pretpostavljam da ću morati.
Načelna odluka. Prihvaća se.
Zahvaljujemo Vam se na Vašoj odanoj službi svih ovih godina.
Vaše Veličanstvo...
Ne želim ići u državnički posjet na austrijski dvor. Ovo je Potemkinova
zamisao, zar ne? Ima veze s njegovim pustolovinama na jugu? E pa, ne idem.
Taj čovjek je preuzeo upravu nad cijelim dvorom! - Ići ćeš. I ostavit ćeš
moga unuka sa mnom. - Neću ići! Neću! - Eto tvoga bivšega skrbnika.
Upravo je podnio ostavku. Bit će mu potreban novac, je li tako?
Od kakve si mi koristi ako mi ne možeš pomoći? Od kakve si koristi bilo komu?
Znate, ono što Vam je, Nikito Ivanoviču, u mirovini potrebno, jest razonoda.
Savjetujem Vam da si nađete neku. Uskoro.
I zapamti! Dražest! Stalno. Car Josip je divno društvo.
I potrebna nam je njegova podrška za ono što radimo na Krimu. Onda...
Ne brini se, dušo. Dobro ću se brinuti za njega. Onako kako se baka brinula za tebe.
Gotovo nikada te nisam viđala. Pa ipak, preživjeli smo, zar ne?
Onda, hajdemo natrag na posao. - Da...
I ja ću uskoro morati poći. Natrag dolje, na jug. Graditi naše carstvo.
Ne bih htio da budeš usamljena. Htio bih te upoznati s jednim čovjekom.
Aleksandrom Mamonovom. Možda bi ti mogao praviti društvo dok sam odustan.
Iako bih ustrajao da me dođeš posjetiti kada posao bude dovršen.
Pretpostavljam da, ako ne možemo živjeti skupa, moramo naučiti živjeti s drugima.
Ali bez ljubomore. Jer je ljubomora odvratna. Ona je... - Nesvrsishodna.
I ponižavajuća. - Vaše Veličanstvo. Čast mi je... - Drago mi je upoznati Vas.
DVIJE GODINE KASNIJE
Žao mi je, Vaše Veličanstvo.
Ne bih se zabrinjavala, zaista.
Ne mogu vjerovati.
Ovo mi se nikada prije nije dogodilo. - Nije?
Dobro došli, prinče Potemkine. - Pokrenimo ovu predstavu.
Žao mi je. - Stvarno? Zaista, nemaš razloga za brigu.
Stigao si!
Zašto nisi ništa rekao? - Nisam te htio smetati.
No sada sam tu.
Pripremao sam sve. Sve je spremno za tebe.
Prekini.
Tako! Hajdemo na Krim.
Veslaj!
Vaše Veličanstvo. - Otplovit ćemo rijekom u Crno more, pa svima pokazati Novu Rusiju!
Dobro je raspoložena. - Ne može živjeti s njim. Ne može živjeti bez njega.
Vaše Veličanstvo. - Hvala ti. - Prinče Potemkine. - Hvala.
Mislim da je Mamonov jebe. - Dobro, a što ćeš poduzeti po tomu pitanju?
Pedeset udaraca!
Ti si čudovište! Stvarno jesi, ti si jedno užasno čudovište.
Iskoristiš ljude, pa ih odbaciš kada ti višenisu potrebni. Pedeset udaraca...
Nevjerojatna si... Užasna si, Matuška, pravo si čudovište.
To nije lijepo reći nekomu. Posebno ne nekomu komu kažeš da ga voliš.
Ali ja te zaista volim.
Uvijek ću te voljeti. Čak i onda kada više ne bude mene ili tebe.
I tada ću te voljeti.
Uznemirava li te to?
O, ne, ne pretjerano.
Ali ovo... Ovo... Za ovo smo stvoreni.
Da učinimo Rusiju velikom.
Nikada nismo mogli birati drugačije.
Ti si onaj pravi.
Jesi. Ti si uvijek bio jedini. Gdje god bio. Gdje god ja bila.
Od prvoga puta kada sam te ugledala.
Ljubav je pitanje duše.
Ja. Ti.
Tamo.
Ovdje. Sada.
Ljubavi...
Što ćeš ti ovdje?
Nešto sam ti htio pokazati.
Hodi! Hodi!
Što osjetiš? Što osjetiš? Sol! Više nismo na rijeci, izbili smo na more!
A što misliš što je iza sljedećega rta? Naravno da ne znaš, hajde, dođi ovamo!
Dobro jutro, dečki, dobro jutro! Zatvori oči, hajde! Zatvori ih. Ne gledaj! Hajde.
Točno tu... Drži ih zatvorene...
Sada. Eto ga...
Razlog zašto smo putovali niz rijeku.
Sevastopolj, Matuška!
Naš prolaz prema Crnomu moru.
Sagradio sam ti, kao što sam obećao, rusku pomorsku flotu.
Kako biste ti i Rusija preveli naše carstvo preko mora, sve do Bizanta!
Učinio sam sve ovo za tebe.
Samo za tebe! Ovako ja tebe ljubim.
Fixed by: BOTANICMAN