Hjärtstoppet orsakades av rökinandning.
Sjukvårdarna påbörjade återupplivning. De fick i gång hjärtat på vägen hit.
- Hur länge stod det still? - Nästan 14 minuter.
- Vad innebär det? - Det vet vi inte än.
Vi vet inget om eventuella skador förrän han vaknar.
Men han kommer att vakna?
Just nu återhämtar sig kroppen från ett allvarligt trauma.
Vi gör allt för att underlätta det.
- Det är inget svar, doktorn. - Det är för att jag inte har ett.
Du är nog medveten om en patientfullmakt som din man har här på sjukhuset?
Ja. Det har vi båda.
Så vi är båda medvetna om hans önskemål om tillståndet förlängs.
Det är inget vi behöver diskutera just nu,
men om andra familjemedlemmar ska informeras, bör du nog göra det nu.
Christopher.
- Vi måste prata om det här. - Gå härifrån!
Kom igen.
- Tack för att du kom. - Vad hände?
Jag klantade mig.
I går kväll gick Marisol med Chris och sin brorson på bio.
När hon var borta, kom Kim förbi.
- Bjöd du hit henne? - Efter vårt samtal bjöd jag hit henne
för att säga att det hon trodde var på gång mellan oss, inte var på gång.
Okej. Så hur gick det?
Så bra som man kan vänta sig. Jag trodde att det var avklarat.
Men så kom hon tillbaka när Chris var ute med Marisol.
Och det som inte höll på att hända mellan er, hände?
Buck, hon såg inte bara ut som Shannon.
Hon var Shannon.
Även när jag säger det högt så är det svårt att förklara.
Hon försökte vara snäll.
Men så kom Marisol in med Christopher.
Åh, Eddie.
Först trodde han att hans mamma hade kommit tillbaka.
Det trodde jag med.
Vad sa du?
Han är 13 år, inte fem.
Han förstod.
När Marisol hade gått låste han in sig i sitt rum och vägrar prata.
Okej. Jag är här. Vad kan jag göra?
Det du alltid gör. Prata med honom.
Jag vet inte hur jag ska förklara det här.
Du behöver inte förklara.
Kolla hur det är med honom. Jag är orolig.
- Han vägrar komma ut. - Han kan inte stänga dig ute.
Jag vill inte slå in dörren. Jag vill att han ska öppna den.
Visst, jag fattar, men jag menar bara...
- Marisol? - Inte en chans.
- Mamma, pappa. Vad gör ni här? - Christopher ringde oss.
Jag förstår, men jag har inte de uppgifterna framför mig.
Du får ringa kommunen.
- Kan jag hjälpa dig? - Hej. Jag ska besöka Mara Driskell.
Är ni släkt?
- Ja. - Du kan skriva in dig.
- Tredje dörren till höger. - Okej.
Jag ska undersöka saken, så återkommer jag.
Ja. Okej.
Jag fattar.
- ...i hans rum? - Jag ska visa dig.
Mara!
Det är så roligt att se dig.
Hur mår du?
Det var nog en dum fråga. Jag mår inte så bra heller.
Denny och Karen saknar dig också.
De som jobbar här, är de snälla mot dig?
Jag tog med mig något.
När jag var i din ålder så brukade jag skriva dagbok.
Jag skrev ner alla mina hemligheter,
och hur jag kände om saker.
Att få ned det på papper fick allt att kännas mindre läskigt.
Det kanske kan hjälpa dig med.
Du sa att vi var en familj.
Du ljög.
Vi är fortfarande en familj. Det har inte förändrats.
Vi kommer alltid att vara en familj.
Ska vi åka hem?
Ursäkta. Jag kollade. Ni är inte släkt.
Förlåt.
Kan du inte ge oss några minuter till?
Nej. Du får inte vara här.
Lämna oss ifred!
- Mara, det är okej. - Gå inte.
Jag kommer att träffa dig snart igen. Okej?
Jag älskar dig, Mara.
Det är Hen.
Va?
När då?
Åh, gud.
Var är de?
Så han ringde kl 02:00 och ni sätter er på ett plan utan att säga nåt?
- Han ville inte det. - Han trodde väl att du hade sagt nej.
- Vad sa han? - Att du kysste hans döda mamma.
- Vilket inte är sant... - Jo, lite.
Okej.
Åh, gud. Hon skulle kunna vara Shannons tvillingsyster.
Även efter döden skapar hon kaos.
Jag är den enda som skapar kaos nu. Men det är gjort.
Förlåt att jag stör.
Kapten ligger på sjukhus.
Hej.
Hur mår du?
De låter mig inte gå in dit än.
Jag tog det ur skåpet på jobbet. Det är lite vanliga kläder.
- Du vill nog inte sitta i pappersklänning. - Det var snällt.
- Är det något mer du behöver, så säg till. - Tack, Elaine.
- Har du pratat med barnen än? - Nej. Jag har inte pratat med någon.
Vi måste prata om vem som kan ha gjort det här.
Utredaren sa att branden började i närheten av sovrummet.
Han var i huset.
Vem då?
Den som gjorde det. Han måste ha vetat var rummen låg.
Tänker du på någon särskild?
- Inspektör Grant, du kan gå in. - Tack, doktorn.
Nej, jag kommer inte på någon, men jag säger till i så fall.
Förnamnet är Bobby eller Robert.
- Hen, Chim, vad hände? - Vi är inte säkra.
Ryerson på 133 ringde.
De ryckte ut till en brand hos Bobby och Athena i går kväll.
Bobby fick hjärtstopp.
- Hur mår han nu? - Vi har frågat. De säger inget.
Hör ni.
Brandmän... Jag antar att ni har hört?
Vi har hört väldigt lite. Bara att kapten Nash är här.
Han lever, men tillståndet är kritiskt. Det dröjer innan vi får veta mer.
Hur är det med hans fru, Athena Grant?
Han räddade henne innan det hände. Hon är inne hos honom nu.
Jag är här, älskling.
Jag hoppas att du vet det.
Jag älskar dig, Bobby Nash...
Förlåt mig.
Det var mitt fel.
Jag bjöd hem den där mannen
utan en tanke på hur det kunde påverka honom.
Eller vad han kunde göra mot dig.
Och jag kan inte ens säga att jag inte förstår det.
Jag förstår det alltför väl.
För det enda som håller mig uppe just nu är ilska.
Så jag lovar dig det här:
Det är jag som ska ta honom.
Ingen annan.
Jag ska göra det för oss.
För den förra mannen som kom in i vårt hem och försökte skada vår familj,
bad mig att döda honom.
Men den här...
Han behöver inte be.
Hej.
Jag ska besöka en patient. Bobby Nash.
- Är du en av hans brandmän? - Henrietta Wilson.
Många på avdelningen ber för din kapten just nu.
- Han ligger där. - Tack.
Jag trodde att hans fru var här.
Ja. Är hon inte där?
Jag vet inte vart hon gick.
- Kan jag hjälpa dig? - Du skrämde mig.
Jag såg dig kliva ur taxin nyss.
Jag försökte ringa på, men dörrklockan har smält.
Polly Martin. Fjärde huset till vänster.
- Familjen Martin. - Athena Grant.
Jag vet.
Tänk att vi aldrig har träffats. Vi har bott här i 11 år.
Du anar inte hur trygga vi har känt oss
att ha en polis i området.
Det har fått oss att känna oss tryggare.
Hur som helst, jag beklagar att det här hände er.
- Klarade sig alla? - Alla klarade sig.
Det var bra.
Saker kan man ersätta. Människor...
- Om du behöver något... - Får jag låna din bil?
- Det här är Maddie Han. - Maddie, det är Athena.
- Athena? Vem är Polly Martin? - Jag fick låna en civilpersons mobil.
Systemet i patrullbilen glappar.
- Kan du hjälpa mig med en adress? - Visst.
Jag behöver adressen till Amir Casey.
A-M-I-R, C-A-S-E-Y.
Ett ögonblick.
KÖRKORT
Jobbar han som ambulerande sjuksköterska?
- Ja. - Jag har träffat honom.
Imponerande kille. Har han gjort något?
Vi tror att han kan vara i fara.
Oj. Okej.
- Har du någon adress? - Ja. 7506 Marshall Avenue.
- Atwater Village. - Tack, Maddie.
SAMTAL AVSLUTAT
- Nå? - Hon är inte i sitt rum.
Simpson sa att hon inte var skadad.
- Är hon utskriven? - Nej.
- Varför skulle hon lämna Bobby? - Och varför är inte barnen här?
Det verkar skumt.
Det är Maddie. Jag har inte berättat det än.
- Hej. - Hej. Det här kanske inte betyder nåt,
men jag fick ett konstigt samtal från Athena.
Har du pratat med Athena?
- För några minuter sedan. - Var är hon?
- Hon jobbar... - Nej.
Hon jobbar inte.
Bobby och Athenas hus brann ner i natt.
- Va? - Jag sätter dig på högtalare.
Jag är här med Hen. Vi är på Presbyterian. Bobby ligger i respirator.
- Herregud. Kommer han att klara sig? - Vi vet inte än.
- Vad hände? - De sa att det var mordbrand.
Mordbrand?
Det kan inte vara därför hon bad om hans adress.
Vems adress?
- Amir Casey. - Amir? Vi känner inte igen det namnet.
En ambulerande sjuksköterska som har jobbat på sjukhuset där ni är nu.
Jag träffade honom på brännskadeenheten.
- Brännskadeenheten? - Ja, han är bekant med bränder.
- Sa han hur han hade fått sina ärr? - Nej, och jag frågade inte.
Athena frågade efter hans adress.
- Gav du henne den? - Ja.
För tio år sedan bodde Amir Casey i Minnesota.
Minnesota.
- Det kan inte vara ett sammanträffande. - Det är det aldrig.
- Sa Athena något mer? - Hon trodde att Amir var i fara.
Och jag tror att Athena... kan vara faran.
Stopp.
Inspektör Grant.
Det är bara Athena. Jag är inte i tjänst.
Ska du åka bort?
Jag fick ett jobb i Bakersfield. Jag börjar på måndag.
Jag vet inte om du kommer dit.
Jag vet inte vad du tror att jag har gjort.
Du dödade min man!
Vad pratar du om?
Han ligger på intensiven.
Hjärtat stannade.
Han andades in för mycket rök när han drog ut mig ur branden du anlade.
- Tände någon eld på ert hus? - Du gjorde det.
Jag vet inte ens hur man gör det.
Allt som behövs är bränsle, syre och en antändningskälla.
- Det är inte svårt. - Jag får väl tro dig.
Jag borde ha vetat bättre, så som du bara dök upp i våra liv.
Men Bobby var så säker i fråga om dig.
Att du var en bra man.
- Jag missade alla varningstecknen. - Jag anlade inte branden.
Jag såg din blick precis innan du gick.
Du hatade min man.
Inte för vad du förlorade, utan för vad han hade.
Du känner mig inte.
Jag var du.
Du bär henne med dig...
vart du än går.
Men aldrig synligt.
Ingen annan ska se henne.
Hon är bara till för dig.
Jag hade också en Ayana. Jag vet hur det är att försöka smälta in,
när smärtan och sorgen är så djup och stark
att man inte står ut med tanken.
Man kommer inte ens på en anledning att fortsätta.
Ge mig det.
Jag hjälper människor.
Jag räddar liv.
- Hon skulle vara stolt över mig. - Kanske.
Men att vara ett levande minne av en död person är en ensam tillvaro.
Det gör en hård.
- Vem förlorade du? - Han hette Emmett.
Han dödades i ett butiksrån.
Det tog mig 30 år att hitta den skyldige, den som stal min Emmett från mig.
Sedan dödade du honom.
Du säger att vi är lika. Jag kan inte förneka att jag ser vissa likheter,
så om du har så rätt om mig måste jag ha rätt om dig.
Du hittade honom.
Den hemska man som förstörde ditt liv,
och du gjorde det enda som vem som helst skulle göra.
Du dödade honom, va?
- Jag funderade på det. - Ja.
Jag med.
Vi är också lika på ett annat sätt.
Vi är inga mördare.
Är du säker på det?
Ja.
Du säger att du inte gjorde det. Du ska få bevisa det.
Jag griper dig.
Vi har ett problem.
Känner du dem?
Jag skulle gissa att det var de som brände ner ert hus.
- Kartellen? - Ja, mer eller mindre.
Jag larmar.
- Vad gör du? - Det är mig de vill åt.
Letar ni efter mig?
Rör mig inte.
Vi tror att hon jagar honom ensam.
Om hon tror att han är skyldig till det som hände Bobby
så vore det typiskt henne.
Hon är inte i skick att konfrontera honom nu.
Jag ringer hennes kapten och föreslår att hon skickar en bil
och kollar att allt är okej.
- Jag behöver hjälp. - Ja.
Vad händer?
- Jag tar det. - Okej.
Larmcentralen, vad har hänt?
Det här är inspektör Athena Grant. Jag är inte i tjänst. Nr 1275.
Jag är på industriområdet i kvarter 7000 vid La Tuna Canyon Road.
Pågående bortförande.
Kan du beskriva de misstänkta?
Tre latinamerikanska män, 25–30 år.
Offret, svart, man, cirka 40. Jag begär omedelbar förstärkning.
Bilarna är på väg. Cirka 14 minuter.
Du ler.
Om jag vore du skulle jag inte le.
Jag tänker på vad kartellen ska göra med dig.
De kan aldrig ha godkänt det här.
Skit i kartellen. Jag jobbar inte åt dem. Det har jag aldrig gjort.
- Nej, men du samarbetar med dem. - Inte längre.
Nu jobbar jag med amerikanska staten.
Samarbetande vittne, inga åtal. Jag har deras beskydd.
- Jag har skaffat mig ett bra avtal. - Vi får se hur bra det går
när de får veta att du brände ner en brandkaptens hus.
Menar du han som tvingade mig av vägen och lämnade mig där att dö?
- Så var det inte. - Jag vet att du mördade min sonson!
Nej, du mördade honom genom att dra in honom i dina affärer.
Du gjorde det. Jag höll bara i kniven.
Jag kollade upp dig.
Först tänkte jag döda någon du älskar.
- Det är för sent. - Jag vet. Vi är likadana, du och jag.
Du har ingen,
och nu har jag ingen heller.
Så gör vad fan det är du ska göra.
Eller måste jag dö av uttråkning?
Jag ska inte göra något annat mot dig än det du gjorde mot min sonson.
Om du vill...
så kan du få be.
Jag kanske skonar dig.
Dra åt helvete.
Du först.
Gå. Gå.
- Vem fan är du? - Jag är gift med Bobby Nash.
Amir!
Amir.
Den här överlever vi båda.
Tack för att du räddade mig.
Ingen orsak. Förlåt att jag hade fel om dig.
Du hade inte fel om allt.
- Jag är ledsen för din mans skull. - Tack.
Inspektör Grant.
- Vargas. - Det är någon som vill prata med dig.
Det här är Athena Grant.
Välkommen tillbaka till mig.
Hej!
Det var på tiden. Jag trodde att ni hade åkt till Shanghai för att handla mat.
- Var är Denny? Ska han äta? - Han är i sitt rum.
- Han är inte hungrig. - Jobbigt för honom.
Han och Mara kom ju bra överens.
Han frågar hur hon mår, men vad ska jag säga?
Jag vill lugna honom, men jag vill ju inte ljuga.
Vi vet inte.
Jo.
Hon mår inte bra. Jag hälsade på henne på grupphemmet.
Vad fan?
Åkte du dit utan att säga något? Utan att jag fick följa med?
Du hade bara stoppat mig. Jag behövde få träffa henne.
- Hur var det med henne? - Rädd, ensam.
Hon drar sig tillbaka inom sig själv.
- Skulle hon inte till en annan familj? - Hon har varit hos flera före oss.
Grupphemmet kanske är det enda som tar emot henne.
- För hur länge? - Hon "växer ur" systemet om sju år.
Hur kan en kvinna ha så stor makt och använda den på ett så grymt sätt?
- Det måste väl gå att övertala henne? - Det är en sak vi inte har försökt.
Be henne.
- Så han kommer att bli bra? - Ja.
Han får ligga kvar i några dagar till, men allt verkar positivt.
Ni på 118 borde ha en egen avdelning på sjukhuset.
Ja, eller hur?
Hur är det?
Jag trodde att vi skulle förlora honom den här gången.
- Bobby har varit den far jag aldrig hade. - Din far lever.
Exakt.
Jag är lite avundsjuk.
Min pappa och jag pratar inte.
På 118 hade jag Gerrard, vilket inte gjorde mig till en bättre människa.
Kapten Gerrard var som att ha den pappa jag redan hade.
- Vi kanske båda har pappa-problem. - Inte jag.
- Men du tror att jag har det? - Det hoppas jag.
- Har du pratat med Christopher? - Han låtsades sova.
- Vet du att han inte sov? - Det gjorde alltid du.
Kom hit. Jag ska göra lite te.
Jag vet att jag gjorde fel.
- Men han är så arg. - Ja. Pappor är mänskliga.
Söner har svårt att hantera sådant här.
Tack.
Jag kan inte fixa det om han vägrar prata.
Du kan inte fixa det. Det hände. Han såg dig med henne.
Det rörde upp en massa känslor för honom.
Han behöver tid att smälta det, och ärligt talat, det gör nog du med.
Vad menar du med det?
Christopher känner inte att det här är rätt miljö för honom just nu.
Sa min 13-årige son det?
Han vill komma och bo hos oss i Texas ett tag.
- Va? - Det var därför han ringde.
Och nej, det var inte vår idé.
- Det var hans. - Det spelar ingen roll.
- Det får han inte. - Eddie.
Han är ett barn. Han får inte fly för att han är arg på mig.
- Han är 13 år, han måste få bestämma. - Ska jag bara låta honom åka?
Din son försöker tala om för dig vad han behöver.
Vänta inte i 30 år innan du lyssnar. Du kommer att ångra det.
Vad händer nu?
Mjukvaran uppdateras. Wifin här är nog inte så bra.
Vi tog precis upp dem ur lådan. Hur kan mjukvaran redan vara gammal?
Jag köpte tröjor, byxor, pyjamas.
Det bör räcka i några dagar. Jag lämnar tillbaka det du inte gillar.
- Hur går det? - 2 % till.
Bryr du dig så mycket om mobiler?
Jag minns inte vad det är på dem. Det är allt som finns kvar.
Släktklenoder, dopklänningar, fotoalbum. Allt det är borta.
- Allt vi har kvar finns i dem. - Och här inne.
- Vi har kvar våra minnen och varandra. - Jag vet.
Titta här.
Vi köpte buketter på väg till domstolen men vi glömde kameran,
så notarien tog det med min mobil.
Mays examen.
- Har du ett foto på mig på mobilen? - Lägg av.
Du tryckte upp fotot på t-shirts
att ha på vigseln så att alla visste vem vi skulle fira.
Du har rätt. Allt som är viktigt finns redan här i rummet.
Hej.
Jag hörde att du ska åka bort.
Är du säker på det? För det finns sommar, så finns det Texas.
Jag vet att du är arg på din pappa.
Och jag fattar. När jag var i din ålder tyckte jag att mina föräldrar sög.
Om jag hade haft en bra farmor och farfar så hade jag åkt direkt.
Men när man blir äldre
så inser man hur krångligt livet kan vara.
Och vissa saker man trodde att de gjorde med vilje...
det var bara misstag. De menade inte att såra en.
De kämpade bara med sin egen smärta.
Jag trodde att hon var verklig, men hon är inte min mamma.
Nej, det är hon inte.
Tack.
Har du allt?
Det han har glömt kan du skicka till oss eller så köper vi nytt.
Jag älskar dig.
Ska du inte ens titta på mig?
Nej.
Jag vet att du är arg, men du måste lyssna på mig.
Jag älskar dig, vad du än gör. Vill du åka med farmor och farfar? Okej.
Jag hatar det, men jag älskar dig.
Så du får åka, men du kan alltid komma tillbaka.
Om du ångrar dig om fem minuter eller om fem månader,
så säg bara till.
Så hämtar jag dig. Okej?
Okej, pappa.
Okej.
Hej!
Läget, Denny?
Wow. Det här var tjusigt. Ska vi fira något?
- Vi har en överraskning. - Sju tallrikar?
- Ska Buck vara med? - Det är ett annat syskon.
Mara?
Mara! Du är tillbaka!
Denny!
Socialtjänsten godkände oss för jourplacering.
Hon ska bo här tills vi funderar ut hur vi ska få hem henne till er.
Det är bara tillfälligt, men vi kunde inte låta henne stanna där.
Herregud.
Jag kan inte fatta att ni gjorde det här!
- Tack. - Självklart.
De har verkligen förstört det här.
Vad gör du här? Hur hittade du mig?
Sjukhuset sa att du var utskriven. Din fru sa att du var här.
Det är något med ett utbränt hus.
Även om det inte är ens eget så gör det ont i hjärtat.
- Alla kom åtminstone ut. - Det är ändå tråkigt.
Det var ett fint hem. Det var nog det som gjorde mig upprörd sist.
- Huset? - Livet. Ditt liv.
Du har ett hem, en fru, människor som älskar och beundrar dig.
Jag stod där och kände att det var så enkelt för dig.
Jag förtjänar det inte.
Vi ska inte gå in på vem som förtjänar vad.
Det får en högre makt avgöra.
Men vad jag har insett är att det liv som du har...
Du kanske har förtjänat det.
När man förlorar allt, och sig själv,
när man är längst ner på botten, är det enklaste att ligga kvar.
Men det gjorde du inte. Du tog dig ut. Du byggde upp och det blev bättre.
Jag vet inte om jag kan förlåta dig för den natten,
men jag kan beundra dig för det du har gjort sedan dess.
Och det jag hoppas du fortsätter att göra.
Du vet väl att du inte kan sluta?
Ja, jag tror det.
Tror du eller vet du?
Jag vet.
Bra. Så sätt i gång.
Tack.
Hej.
Hej! Har Chris hört av sig än?
Inte än.
Mamma skickade foton från sjön. Han älskar sjön.
Han behöver bara tid.
Hej. Har ni kollat schemat? Det finns ingen tillförordnad kapten.
- Vad menar du? - Jag trodde att Hen var det.
- Jag med. - God morgon, mina herrar.
- Ingen kapten Wilson i dag? - Jag har visst blivit ersatt.
Ersatt? Av vem då?
Där har du svaret.
- Kapten. - Han är tillbaka!
- Akta. Han har legat på sjukhus. - Förlåt.
- Fick du komma tillbaka så snart? - Provsvaren var bra, så varför vänta?
Nash, vad gör du här?
- Gerrard? Det ska jag nog fråga dig. - Jag är kapten på 118.
- Nej. - Jo.
Det fanns en oro på huvudkontoret för brist på ledarskap här.
Jag är här för att skapa ordning.
Är det ett skämt?
Sa de inget till dig?
Han slutade för två veckor sedan. Eller har du inte berättat det?
Uppställning och inspektion om tio.
Till minne av RICO PRIEM
Översättning: Annie Nilsson