Infarctul a fost provocat de fumul inhalat.
Paramedicii au început resuscitarea, inima i-a repornit pe drumul încoace.
- Cât timp i-a stat inima? - Aproape 14 minute.
- Și ce înseamnă? - E prea devreme ca să știm.
Aflăm dacă și cât a fost afectat când se trezește.
Dar se trezește?
Organismul se reface după un traumatism grav.
Facem tot ce putem ca să-l ajutăm.
- Ăsta nu-i răspuns, doamnă doctor. - Nu știu răspunsul.
Presupun că știți instrucțiunile pe care soțul dv. le-a lăsat spitalului.
Amândoi am lăsat instrucțiuni.
Atunci știți și care sunt dorințele lui dacă starea se prelungește.
Nu-i nevoie să discutăm chiar acum.
Dacă trebuie să informați alți membri ai familiei, e bine s-o faceți acum.
Christopher!
Ieși de-acolo și hai să stăm de vorbă!
- Pleacă! - Nu se poate...
- Mersi c-ai venit! - Ce s-a întâmplat?
Am făcut o prostie. Marisol i-a dus pe Chris și pe nepotul ei aseară la film.
- Între timp a apărut Kim. - Ai chemat-o aici?
Am chemat-o ca să-i spun adevărul,
că între noi nu e nimic din ce crede.
- Bun, și cum a ieșit? - Așa cum te-ai aștepta.
Am crezut că se terminase, dar s-a întors când Chris și Marisol erau plecați...
Și ceea ce nu se întâmpla între voi s-a întâmplat.
Nu doar că semăna leit cu Shannon,
era Shannon.
Doar când o spun cu voce tare... e dificil să-mi explic.
Voia să fie amabilă.
Apoi au venit Marisol și Christopher.
Vai, Eddie!
La început a crezut că se i se întorsese mama.
Și eu am crezut la fel.
- Ce i-ai spus? - Are 13 ani, a înțeles ce se petrece.
S-a închis în cameră după plecarea lui Marisol și nu vorbește cu mine.
- Înțeleg. Acum sunt aici, ce pot să fac? - Ce faci întotdeauna.
Să stai de vorbă cu el.
Nu știu cum să-i explic.
Nu vreau să-i explici, vreau doar să afli cum se simte.
Sunt îngrijorat! Nu vrea să iasă din cameră!
- Nu poate să te împiedice să intri la el. - Nu vreau să-i sparg ușa!
- Vreau s-o deschidă singur. - Înțeleg. Ziceam doar...
- Să fie Marisol? - Nicio șansă...
- Mamă, tată, ce faceți aici? - Ne-a sunat Christopher.
Vă înțeleg, dar informația nu-mi stă la dispoziție.
Sunați la biroul districtual.
- Cu ce pot să vă ajut? - Bună! Am venit la Mara Driskell.
Sunteți rude?
- Da. - Semnați aici. A treia ușă pe dreapta.
Bine.
O să mă interesez și o să vă sun.
Bine, am înțeles.
- În camera lui? - Vă arăt.
Mara!
Draga mea, ce mă bucur să te văd!
Ce faci?
Prostească întrebare!
Nici eu nu fac prea bine. Și Denny și Karen îți simt lipsa.
Personalul te tratează bine?
Ți-am adus ceva.
Țineam un jurnal când eram de vârsta ta.
Scriam în el toate secretele mele și ce simțeam despre anumite lucruri.
Cumva păreau mai puțin înfricoșătoare când le așterneam pe hârtie.
Poate te ajută și pe tine.
Ați zis că suntem o familie. Ați mințit.
Suntem o familie, nu s-a schimbat nimic. Mereu vom fi o familie.
Deci mă iei acasă?
Scuzați-mă! Am verificat, nu sunteți rude.
Îmi pare rău. Nu puteți să ne lăsați câteva minute?
Nu, n-aveți voie aici.
Lăsați-ne în pace!
- E în ordine, Mara. - Nu pleca!
O să ne vedem curând, da?
Te iubesc, Mara.
Hen la telefon.
Ce?
Când?
Doamne! Unde au fost duși?
V-a sunat noaptea, iar voi ați sărit în avion fără să mă anunțați?
- Ne-a rugat să nu-ți spunem. - S-a gândit că nu vrei să venim.
Ce v-a spus?
Cică o sărutai pe maică-sa, care e moartă.
- E clar că nu-i adevărat! - Oarecum.
Doamne! Ar putea fi geamăna lui Shannon!
Femeia îți răscolește viața și după moarte!
Eu sunt singurul vinovat de data asta, dar s-a terminat.
Mă scuzați că vă întrerup. Căpitanul e în spital.
Bună!
Ce faci?
Nu mă lasă să intru la el.
Ți-am adus niște haine de stradă din vestiarul secției.
- N-o să stai aici în halat de hârtie. - Mulțumesc!
- Dacă mai ai nevoie de ceva, să-mi spui. - Mulțumesc, Elaine!
- Ai vorbit cu copiii? - Nu, n-am vorbit cu nimeni.
Trebuie să vorbim despre cine ar putea fi vinovat.
Inspectorul spune că focarul a fost pe lângă dormitor.
- A fost în casă! - Cine?
Cel care a dat foc trebuie să fi cunoscut împărțirea casei, nu?
Te gândești la cineva anume?
- Doamnă Grant, puteți intra. - Mulțumesc, doamnă doctor!
Nu, nu-mi vine nimeni în minte, dar o să te anunț.
Prenumele e Bobby sau Robert.
- Hen, Chim, ce s-a întâmplat? - Nu știm.
Ryerson și unitatea 133 au fost chemați aseară la incendiul de la Bobby și Athena.
Bobby a făcut infarct în curtea casei.
- Cum se simte? - Am tot întrebat, dar nu ne spun.
Atenție!
Pompieri, înțeleg că ați aflat.
Nu știm prea multe, doar că Nash e internat aici.
E în stare critică. O să dureze până aflăm mai multe.
Ce e cu Athena Grant, soția lui?
A reușit s-o ducă la adăpost înainte să i se facă rău. Acum e la el.
Sunt aici, iubitule.
Sper că știi.
Te iubesc, Bobby Nash... și îmi pare rău.
E vina mea.
Eu l-am adus în casa noastră pe omul ăla
fără să mă gândesc vreo clipă ce efect ar putea avea asupra lui
sau ce ți-ar putea face el ție.
Și nici nu pot să spun că nu înțeleg.
Înțeleg prea bine...
fiindcă singurul lucru care mă ține în picioare e furia.
Îți promit ceva:
eu o să-l prind, nu altcineva.
O s-o fac pentru noi.
Ultimul om care a venit în casa noastră și a vrut să ne facă rău
m-a implorat să-l omor.
Dar ăsta...
nu va trebui să implore.
SPITALUL FIRST PRESBYTERIAN
Bună!
Am venit la pacientul Bobby Nash.
- Sunteți pompier! - Henrietta Wilson.
Mulți dintre noi se roagă pentru căpitanul vostru.
- E în salonul acela. - Mulțumesc!
- Credeam că soția lui e cu el. - Era. Nu-i acolo?
Nu știu unde s-a dus.
- Pot să vă ajut cu ceva? - Doamne! M-ați speriat!
V-am văzut coborând din taxi. Am vrut să sun, dar soneria s-a topit.
Sunt Polly Martin, stau la a patra casă pe stânga.
- Familia Martin. - Sunt Athena Grant.
Știu și e uluitor că nu ne cunoaștem. Stăm acolo de 11 ani.
Mulți dintre noi se simt mai liniștiți
că avem o agentă de poliție în cartier.
Ne simțim cumva mai în siguranță.
Îmi pare foarte rău pentru ce vi s-a întâmplat.
- Toată lumea a scăpat cu bine? - Toată lumea a scăpat.
Ce bine! Lucrurile se înlocuiesc, dar oamenii...
- Dacă aveți nevoie de ceva... - Îmi împrumutați mașina?
- Sunt Maddie Han. - Maddie, sunt Athena.
Athena? Cine-i Polly Martin?
Am împrumutat un telefon, cel din mașina de patrulă e defect.
- Speram să mă ajuți cu o adresă. - Sigur.
Am nevoie de adresa actuală a lui Amir Casey.
O clipă.
PERMIS DE CONDUCERE AMIR CASEY
E asistent itinerant?
- Da. - L-am cunoscut, e un tip impresionant.
- Are cumva probleme? - Credem că ar putea fi în pericol.
- Înțeleg. - Ai găsit adresa?
Bulevardul Marshall, nr. 7506, Atwater Village.
Mersi, Maddie!
APEL DECONECTAT
- Ce-ai aflat? - Nu-i în salonul ei.
Simpson a zis că nu e rănită. Au externat-o?
Spitalul zice că nu.
N-are niciun sens. De ce l-ar fi părăsit pe Bobby?
Și de ce n-au venit copiii? Ceva nu-i în ordine.
E Maddie. N-am apucat să-i spun.
- Bună! - Bună!
S-ar putea să nu fie nimic. Am primit un telefon ciudat de la Athena.
Ai vorbit cu ea?
- Acum câteva minute. - Unde e?
- E la serviciu. - Nu, nu e la serviciu.
Casa lor a ars azi-noapte.
- Ce? - Activez difuzorul.
Sunt cu Hen la Presbyterian. Bobby respiră cu aparatul de ventilat.
- Doamne! O să se facă bine? - Încă nu știm.
- Ce s-a întâmplat? - A fost incendiere.
Incendiere?
- Nu cred că de-asta a cerut adresa lui. - Adresa cui?
- A lui Amir Casey. - Amir? Nu știm cine e.
E un asistent itinerant care a lucrat la spitalul la care sunteți.
Era la secția de arși când am fost la Catherine Morris.
- La secția de arși? - A mai avut tangențe cu focul.
Maddie o poză nouă
- Ți-a spus de unde are cicatricile? - Nu și n-am întrebat.
Athena a cerut adresa lui de acasă.
- I-ai dat-o? - Da.
Amir Casey locuia în Minnesota acum zece ani.
Minnesota...
- Nu poate fi coincidență. - Niciodată nu e.
- Athena a mai zis ceva? - Crede că Amir e în pericol.
Iar eu cred că ea e pericolul.
Stai pe loc!
Doamnă agentă?
Doar Athena. Nu sunt de serviciu.
- Pleci undeva? - Am un contract de lucru în Bakersfield.
- Încep luni. - Nu cred că ajungi.
- Nu știu ce crezi c-am făcut... - Mi-ai omorât soțul!
Ce tot spui?
E la terapie intensivă. I-a cedat inima.
A inhalat prea mult fum când m-a scos din incendiul provocat de tine.
- Cineva ți-a incendiat casa? - Tu mi-ai incendiat casa!
Nici nu știu cum se face.
Ai nevoie doar de combustibil, oxigen și o sursă de aprindere.
- Nu e greu. - Va trebui să te cred pe cuvânt.
Ar fi trebuit să-mi dau seama după felul în care ai apărut în viața noastră,
dar Bobby era sigur în privința ta.
Era convins că ești om cumsecade.
- Am ignorat semnalele de avertizare. - Nu eu am provocat incendiul.
Ți-am văzut expresia când ai plecat din casa mea.
Îl urai pe soțul meu
nu pentru ce pierduseși, ci pentru ce avea el.
- Nu mă cunoști. - Am fost ca tine.
O porți cu tine oriunde mergi, dar nu la vedere.
Nu e pentru ochii altcuiva, e doar pentru tine.
Am avut și eu o Ayana. Știu cum e să te ascunzi la vedere
când durerea și jalea sunt atât de profunde și puternice
că nici nu suporți să te gândești.
Nici nu știi de ce mai trăiești.
Dă-mi-o!
Eu ajut oamenii, salvez vieți, iar ea ar fi mândră de mine.
Poate,
dar, fiind dovada vie a celei dispărute, existența ta e singuratică.
Te înăsprește.
- Pe cine ai pierdut? - Se numea Emmett.
A fost omorât într-un jaf de magazin.
Mi-au trebuit 30 de ani ca să găsesc vinovatul,
pe cel care mi l-a furat pe Emmett.
Și l-ai omorât.
Spui că suntem la fel. Nu pot să neg, văd niște asemănări.
Dacă ai dreptate în privința mea, și eu trebuie să am.
L-ai găsit pe acest om,
acest om îngrozitor care ți-a distrus viața,
și ai făcut singurul lucru pe care l-ar face oricine.
L-ai omorât, nu?
- M-am gândit la asta. - Știu, și eu.
Vezi tu, semănăm și în altă privință.
Nu suntem ucigași.
Ești sigur?
Da.
Spui că nu ești vinovat. Te las să o dovedești.
Te arestez!
- Cred că avem o problemă. - Îi cunoști?
Dacă ar fi să ghicesc, aș zice că ei v-au dat foc la casă.
- Din cartel? - Mai mult sau mai puțin.
Anunț poliția.
- Ce faci? - Pe mine mă vor.
Mă căutați?
Să nu mă atingi!
Credeți că s-a dus singură după el?
Dacă ar fi convinsă că Bobby a ajuns aici din vina lui, s-ar duce după el.
Dar e prea tulburată ca să-l ia la întrebări.
Îl sun pe căpitanul ei
și îi sugerez să trimită o patrulă acasă la el ca să vadă ce face.
- Am nevoie de ajutor! - Da.
Ce se întâmplă?
Mă ocup eu.
911. Ce urgență aveți?
Sunt agenta de teren Athena Grant, în timpul liber, legitimație nr. 1275.
Sunt la parcul industrial de pe calea La Tuna Canyon.
- Sunt martora unei răpiri. - Puteți descrie suspectul sau suspecții?
Trei latino-americani între 20 și 30 de ani.
Victima e un bărbat negru de 40 de ani. Solicit ajutor de urgență.
Am trimis echipaje, ajung în 14 minute.
Zâmbești...
N-aș zâmbi dacă aș fi în locul tău.
Îmi imaginez ce-o să-ți facă cartelul. N-ar fi aprobat niciodată așa ceva.
Să-l ia dracu' de cartel! Nu lucrez pentru el.
- N-am lucrat niciodată. - Dar ai colaborat cu el.
S-a terminat. Acum colaborez cu autoritățile Statelor Unite.
Sunt martor, nu mi s-au adus acuzații. Sunt protejat, am făcut o înțelegere bună.
Să vedem cu ce-o să te ajute
când o să se afle că ai ars casa unui căpitan de pompieri.
Cel care a provocat un accident și m-a lăsat să mor pe drum?
- Știi că n-a fost așa. - Știu că mi-ai omorât nepotul!
Nu, tu l-ai omorât trăgându-l după tine în afacerile tale murdare.
Tu l-ai omorât, eu am fost doar instrumentul.
M-am interesat despre tine, prietene. Voiam să-ți iau pe cineva drag.
- Prea târziu. - Am aflat. Noi doi suntem la fel.
Ești singur pe lume, iar acum sunt și eu.
Fă ce dracu' ai de gând! Sau vrei să mă plictisești de moarte?
O să-ți fac exact ce i-ai făcut tu nepotului meu.
Dacă vrei... îți dau voie să implori.
Încă pot să dau dovadă de milă.
- Du-te dracu'! - Tu întâi.
Vedeți ce-i acolo!
- Tu cine dracu' ești? - Sunt doamna Bobby Nash.
Amir!
Amir...
De data asta scăpăm amândoi.
Mulțumesc că m-ai salvat!
Cu plăcere! Îmi pare rău că te-am bănuit.
Nu te-ai înșelat întru totul.
- Regret ce a pățit soțul tău. - Mersi!
- Doamnă Grant! - Vargas?
Cineva vrea să-ți vorbească.
Sunt Athena Grant.
Bine te-ai întors la mine!
Bună!
Mult v-a mai luat! Credeam că v-ați dus la Shanghai după mâncare.
- Denny mănâncă cu noi? - E în camera lui.
- Nu-i e foame. - Cred că-i e foarte greu.
El și Mara începuseră să se înțeleagă.
Mă tot întreabă ce face ea și nu știu ce să-i spun.
Vreau să-l liniștesc, dar fără să-l mint. Pur și simplu nu știm ce face.
Ba știm. Nu face bine.
- M-am dus la cămin și am vorbit cu ea. - Ce naiba, Hen?
Te-ai dus fără să-mi spui și fără să mă iei și pe mine?
M-ai fi convins să nu mă duc și trebuia să o văd.
- Ce face? - E singură și speriată.
Pare că se retrage în ea din nou.
- Credeam că merge la o familie. - A fost la câteva până a ajuns la noi.
Probabil că doar căminul o acceptă.
- Cât timp? - Devine majoră peste șapte ani.
Cum e posibil ca o femeie cu atâta putere să facă ceva atât de crud?
Trebuie s-o faceți cumva să dea înapoi, nu?
Un singur lucru n-am făcut.
N-am implorat.
- Se face bine? - Da.
Îl mai țin la spital câteva zile, dar totul e bine.
Unitatea 118 ar trebui să aibă o aripă la spital.
Știu ce zici.
Tu te simți bine?
Am crezut că de data asta îl pierdem.
- A fost tatăl pe care nu l-am avut. - Tatăl tău trăiește.
Tocmai!
Recunosc că sunt un pic invidios.
Nu vorbesc cu tata.
La unitatea 118 l-am avut pe Gerrard, care nu m-a făcut un om mai bun.
Dacă mă gândesc mai bine, Gerrard a fost tatăl pe care îl aveam.
Poate că amândoi ne temem de autoritatea masculină.
- Eu nu mă tem. - Crezi că eu mă tem?
Sper!
- Ai vorbit cu Christopher? - S-a prefăcut că doarme.
- Nu știi dacă nu cumva dormea. - Tu știai mereu.
Vino încoace! Mă duc să-ți fac un ceai.
Știu că am greșit, dar...
e foarte furios.
Tații sunt și ei oameni. Copiii nu primesc bine astfel de vești.
Mersi!
Nu pot să fac nimic dacă nu vorbește cu mine.
Nu poți să faci nimic. Punct. Te-a văzut cu ea.
I-a trezit tot felul de emoții și are nevoie de timp ca să le analizeze.
Sincer, Eddie, cred că și tu ai nevoie de timp.
Adică?
Christopher simte că nu e mediul potrivit pentru el în acest moment.
- Băiatul meu de 13 ani a zis așa? - Vrea să stea o vreme cu noi în Texas.
- Ce? - De asta ne-a sunat.
Și nu noi i-am băgat ideea în cap.
- E ideea lui. - Nu contează a cui e.
Nu se poate. E un copil, mamă!
Nu-l las să fugă de acasă că e supărat pe mine!
- Are 13 ani, ascultă-i părerea! - Adică să-l las să plece?
Fiul tău vrea să-ți spună care sunt nevoile lui.
Să nu aștepți 30 de ani ca să-l asculți, o să regreți.
Și acum?
Se updatează softul, dar internetul nu e grozav.
Abia l-am scos din cutie! Cum se face că softul e deja depășit?
Am luat strictul necesar: cămăși, pantaloni, pijama.
O să-ți ajungă câteva zile. Duc înapoi tot ce nu-ți place.
- Progrese? - Încă 2%.
- Ce-i cu grija asta pentru telefoane? - Nu-mi amintesc ce am în el.
Doar atât ne-a rămas.
Amintiri de familie și de la botezuri, albume foto, toate s-au dus.
Ne-au rămas doar cele din telefon.
Și de aici. Avem amintirile și ne avem unul pe celălalt.
Știu.
Dar asta?
Ne-am oprit pentru buchete, dar uitaserăm camera foto.
Funcționarul a făcut poza cu telefonul meu.
May la absolvire.
- Ai poza mea în telefon? - Mai taci!
Ai imprimat poza pe tricouri
și ne-ai pus să le purtăm ca să știe lumea pe cine sărbătorim.
Ai dreptate. Tot ce contează e aici, cu noi.
- Bună! - Bună!
Am auzit că pleci în călătorie.
Ești sigur? Vara e insuportabilă în Texas.
Știu că ești supărat pe tatăl tău.
Te înțeleg.
Și ai mei erau nasoli când eram ca tine.
Dacă aș fi avut bunici de gașcă, aș fi plecat numaidecât.
Dar, pe măsură ce te maturizezi,
îți dai seama cât de complicată e viața.
Ce credeai că făcuseră intenționat...
erau doar greșeli.
N-au avut intenția să-ți facă rău, dar aveau de îndurat propriile suferințe.
Am crezut că e chiar mama, dar nu e.
Nu, nu e.
Mulțumesc!
Ți-ai luat tot?
Poți să trimiți ce a uitat sau cumpărăm altele.
Te iubesc.
Nici măcar nu mă privești?
Nu.
Știu că ești furios, dar trebuie să mă asculți.
Te iubesc orice-ar fi. Vrei să pleci cu bunicii? Bine!
Nu-mi place, dar tot te iubesc.
Te las să pleci, dar poți să te întorci oricând.
Dacă te răzgândești peste cinci minute sau cinci luni,
îmi spui și vin să te iau.
- Da? - Bine, tată.
Bun!
Bine...
Bună!
Ce faci, Denny?
- Ce elegant! Sărbătorim ceva? - Avem o surpriză.
Sunt șapte tacâmuri. Vine și Buck?
Nu, alt frate.
Mara?
Mara, te-ai întors!
Denny!
Protecția Copilului ne-a aprobat cererea de îngrijire.
O să stea cu noi până aflăm cum se poate întoarce la voi.
E temporar, dar n-am putut s-o lăsăm să mai stea acolo.
Doamne!
Nu pot să cred!
- Mulțumim! - Cu plăcere!
Chiar au distrus casa!
Ce cauți aici și cum m-ai găsit?
Mi s-a spus că te-ai externat, iar soția ta mi-a zis că ești aici.
Clădirile arse au ceva anume.
Chiar dacă nu e casa ta, tot îți provoacă suferință.
- Măcar toți au fost salvați. - Îmi pare rău. A fost o casă frumoasă.
Cred că asta m-a supărat când am fost aici.
- Ce? Casa? - Viața ta.
Aveai casă, soție, oameni care te iubeau și te admirau.
Îmi amintesc că mă gândeam ce ușor îți fusese.
Nu le merit.
Nu discutăm despre ce merită fiecare. Doar Dumnezeu are puterea asta.
Am înțeles în sfârșit că poate ți-ai câștigat viața asta.
Când pierzi totul, chiar și pe tine,
când ești pus la pământ, cel mai ușor e să stai acolo.
Dar tu n-ai stat, te-ai ridicat, ai reconstruit și ai făcut-o mai bine.
Nu știu dacă pot să te iert pentru ce-ai făcut în noaptea aia,
dar pot să te admir pentru ce ai făcut de atunci
și pentru ce sper să faci în continuare.
- Știi că nu poți să renunți. - Cred că știu.
- Crezi sau ești sigur? - Sunt sigur.
Bine. Atunci treci la treabă!
Mulțumesc!
Salut!
Salut! Ai vorbit cu Chris?
Nu încă. Mi-a trimis mama niște poze cu ei la lac.
- Îi place lacul la nebunie. - Lasă-l puțin timp.
Ați văzut graficul? Nu e trecut căpitanul interimar.
- Cum așa? - Credeam că Hen e interimar.
- Așa credeam și eu. - Bună dimineața, domnilor!
- Nu mai ești căpitan? - Cred că am fost înlocuită.
- Cu cine? - Iată cu cine.
- Căpitane! - S-a întors!
- Să nu-l strici, abia a fost reparat! - Da, scuze!
- Mă mir că te-ai întors așa de repede. - Analizele sunt bune, de ce să aștept?
- Ce cauți aici, Nash? - Gerrard?
- Te-aș întreba același lucru. - Sunt căpitanul unității 118.
- Ba nu ești. - Ba da.
Șefii au considerat că unitatea duce lipsă de conducător.
Am acceptat să pun lucrurile în ordine pe-aici.
- E o farsă de prost-gust? - Ție nu ți-au spus nimic?
De ce să-i fi spus? Și-a dat demisia.
Ai uitat să le spui? Aliniați-vă și așteptați inspecția!
În amintirea lui RICO PRIEM 1957-2024
Subtitrarea: Diana Laită