Jag blir ofta tillfrågad:
"Vad är det som gör oss annorlunda?
Vad skiljer brandmän från vanliga medborgare?"
Svaret är enkelt: Vi går dit andra inte går.
I dag hedrar vi de medlemmar av LAFD som agerade så modigt
under Oceanus Blue-katastrofen i mars.
Tillförordnad kapten Henrietta Wilson.
Brandman Howard Han.
Brandpilot Thomas Kinard.
Brandman Evan Buckley.
Och brandman Edmundo Diaz.
Utan deras uthållighet och osjälviskhet
och enastående skicklighet och laganda, hade många fler liv gått förlorade.
Brandmän, å Los Angeles brandförsvars vägnar,
så tackar vi er.
Men vi är inte klara.
Kvaliteten på lagarbetet som uppvisas här speglar inte bara allas hängivenhet,
utan även kapten Robert Nashs ledarskap. Kapten Nash,
för ditt enastående arbete och ledarskap, både med och utan uniform,
vill Los Angeles Brandförsvar hedra dig med denna tapperhetsmedalj.
Kapten.
- Kan jag bara hålla i den? - Visst.
Det är inte första gången de har räddat mig från att drunkna.
På flera sätt en ett.
Jag vet inte varför jag förtjänar en medalj.
Enligt min åsikt gjorde ni rätt de första fem gångerna.
Tänk att vi trodde att vi skulle få sparken och i stället fick vi medaljer.
- Njut medan det varar. - Det är mitt motto.
Ravi, måste du äta precis allt av buffén?
Det är ju min lediga dag.
- Så det är han? Din gamla kapten. - Ja, det är Gerrard.
- Ni pratar om honom som om han vore död. - Bara i våra hjärtan.
Kinard. Jag trodde att du hade flyttat.
För fem år sedan. Till Harbor Station.
Just det. Jag hörde att du hade "fått dina vingar".
- Skönt att du inte har förändrats. - Skönt att du kom ihåg din utbildning.
Golven är fina och blanka.
Tack vare dig. Så fort jag ser skit så tänker jag på dig.
- Tack. - Okej. Så var är din medalj?
Jag väntar bara på att få pengarna tillbaka från rederiet.
Vad tror du att de pratar om?
Jag har ingen aning.
Brandman Wilson?
Jag ville bara gratulera dig personligen. Olivia Ortiz.
Kommunfullmäktige Ortiz?
Just det.
- Jag beklagar sorgen, ma'am. - Tack.
- Du måste vara stolt över din hjältefru. - Det är jag.
Men hennes hjältemod sträckte sig inte till min son.
Mamma, kan vi få mer tårta?
- Är det era barn? - Det här är Denny och Mara.
De sa att ni bara hade en son.
- Mara ska bli min nya syster. - De ska adoptera mig.
Så rart.
Barn är en sådan välsignelse.
Ta vara på stunden.
Inte för mycket tårta.
Ditt namn borde stå här också.
- Jag bad dem inkludera dig, men... - Jag är ju ingen brandman.
Var det det som du och chief Simpson grälade om?
Vi grälade inte. Han försökte övertala mig att inte göra en sak,
men till slut accepterade han det.
Vadå?
Min avskedsansökan.
Jag förstår inte varför du inte pratade med mig om det här.
Jag går i pension. Det måste ju hända.
Du vet lika väl som jag att ingen kan göra detta för evigt.
- Jag trodde att vi skulle försöka. - Jag är trött på att försöka!
Det var jobbigt i kväll. Chief Simpson vill att vi travar ut där
som dresserade sälar. Vi står där och ler och alla tror att vi är hjältar.
- Det är ni. - Det är jag inte.
Jag vet att du har stor press på dig,
och jag fattar om du vill ta en paus eller sluta för gott.
Men jag undrar om du tänker klart.
Med tanke på allt du har varit med om.
Du menar att universum påminner mig om mitt största misslyckande?
Ja, det är mycket.
- Du räddade livet på honom. - Det gjorde ingen skillnad!
Om det här är vad du behöver, så kommer jag att stötta dig.
- Förlåt att jag inget sa. - Ingen fara.
Du bara överraskade mig, och du vet vad jag tycker om överraskningar.
Du är inte ensam.
Chief Simpson blev också förvånad när hans "stjärnkapten" sade upp sig
under en tillställning som skulle hedra hans bästa brandkår.
Han bad mig att inget säga förrän han vet hur han ska lägga fram det.
Jag måste ta av mig den här.
Och du är helt säker på det här? Att du ska lämna 118?
Jag har inget mer att ge.
Har du kommit på det än?
Vadå?
Varför jag verkar så bekant?
Jag vet inte vad du menar.
Kom igen.
Varje gång du tror att jag inte ser,
så tittar du.
Gör jag?
Det gör dig galen, va?
Jag var med i ett tv-program som hette Failed System.
- Var du på tv? - En serie.
Om unga advokater som försöker få ut den felaktigt anklagade ur fängelse.
- Wow. En tv-stjärna? - Knappast.
Den serien varade i exakt 13 avsnitt.
Eller sju. Det var allt de visade. Sedan lades den ner.
Men då och då händer det att någon får samma blick som du.
Som om de känner igen mig.
Det kanske var det, då.
Eller så gillar jag bara att titta på dig.
Så varför har du inte försökt kyssa mig?
Jag visste inte att du ville.
Nej, det är inte det.
Jag tror att det är något annat.
Jag tror att du är försiktig med att släppa in folk i ditt liv.
Inte för att du har blivit sårad. Vem har inte det?
Jag tror att du är försiktig...
för att du har mer att ge än du tror att någon klarar av.
Du har visst också tittat.
Jag fick ett meddelande om något akut med en patient.
- Mr Casey. - Förlåt.
- Ett ögonblick. - En akutsituation, jag vet.
Det var jag som bad dem ringa dig.
- Du är kapten Nashs fru. - Förlåt. Jag behövde få prata med dig.
- Så du ljög för mina kollegor? - Jag ljög inte om någonting.
Jag tror att min man är i fara.
Och du kan vara den enda som kan hjälpa mig att rädda honom.
Så han sa inte att han tänkte sluta?
Nej, men jag tror inte att han funderade på det.
Det kändes impulsivt.
Jag känner inte din man så väl,
men Nash verkar inte vara den impulsiva typen.
Normalt sett inte.
Men normalt sett brukar han inte köra ensam rakt ut i öknen
för att prata med en man som inte vill prata med honom.
Okej. Det är sant.
Jag inser att det här kanske låter konstigt.
- En fånig fru med för lite att göra. - Så skulle jag inte beskriva dig.
Men finns det en chans att du läser in för mycket i det?
Det viktigaste man måste lära sig i mitt jobb
är att läsa av folk.
Det är lätt att distraheras av vad de säger och hur de rör sig,
och väldigt lätt att missa det som pågår under ytan.
Om man vet vad man ska titta efter,
så finns det ett ögonblick.
Och man ser när de känner att de inte har något kvar att förlora.
- Det bara sprider sig över ansiktet. - Ser du det på din man?
I åratal, har Bobby gått...
balansgång.
Försökt uppskatta det liv han har nu
men samtidigt tänka på det liv han lämnade bakom sig.
Och det var en svår balans.
Att du kom in i hans liv har rubbat den jämvikten.
Han har fallit, mr Casey,
och jag vill att du hjälper honom att komma på fötter igen.
Ställ upp en stege till andra våningen!
Du ser vilsen ut.
- Adoptionspappren är för mycket. - Intervjun var ju bara en formalitet?
- Du känner mig. Vänta dig det värsta. - Det är ju så vi jobbar.
- Du klarar det. - Mara har haft det så jobbigt.
Jag vill att hon ska veta att hon äntligen tillhör en familj igen.
Välkomnar du henne i er familj, som du välkomnade mig i den här, så går det bra.
Men glöm inte bort att Mara och Denny inte är de enda barn du har hand om.
Vänta. Varför har vi dem vikta utåt?
- Reglerna. - Ja.
Men om man lämnar en ögla och sticker in armen så, går det fortare.
Det är bra, Ravi.
Snabba på uppför trapporna. Andra våningen. Fort!
- Allt klart? - Okej.
- Vad ska du laga? - Inte jag. Du.
Du är kocken i kväll. Visa vad du kan.
Jag behöver fyra räddningsenheter till och fyra specialstyrkor!
Eddie. Jag sorterade lite grejer och hittade den här.
Jag kom att tänka på dig. Du kan behöva den.
Katolska bönboken
Varför låter du honom laga mat igen?
- Han har blivit så bra. - Han hade en bra lärare.
De kommer ut nu.
Jag har gjort mitt.
- Hej. - Du har jobbat bra.
Jag menar inte bara din matlagning.
Oj. Tack.
Ja.
Jag säger det inte tillräckligt ofta. Du har kommit långt.
Du är inte samma impulsiva brushuvud som för sju år sedan.
- Är det verkligen så längesedan? - Ja.
Jag ser fram emot sju år till.
Ja. Ska du träffa Tommy?
Jag... Jag vet att vi inte har pratat om honom...
Vad ska vi prata om? Tommy är en bra kille, han är bra för dig.
- Hur vet du det? - Vi har inte behövt prata om det.
God natt, Buck.
- Du, kapten. - Ja.
Tack. Du vet. För allt.
Det har varit ett nöje.
Hallå. Kan jag hjälpa dig?
Hej. Ja.
Jag letar efter Eddie Diaz.
Förlåt, det här är väl brandstation 118?
Ja, ja.
- Sa du att du letade efter Eddie? - Ja. Jag har gjort brownies.
- Förlåt. Vem sa du att du var? - Jag är Kim.
Kim?
Du missade honom precis.
Synd. Jag borde nog ha ringt först.
Kan du ge honom dem?
Ja.
Han kan ge mig formen nästa gång vi ses.
- Visst... - Tack.
Det ser större ut i verkligheten är det gör på FaceTime. Hej!
Hej.
Hej! Får jag komma in?
Javisst.
- Varför smyger du in bakvägen? - Jag visste inte vem som skulle vara här.
- Chris är i sitt rum. Vi har precis ätit. - Men Marisol är inte här?
Nej. Varför är du så konstig?
- Är det något i dina brownies? - Det kanske är en bra fråga.
Jag vet inte.
Vad är det?
Minns du när Shannon kom med en gåva
till julklappsinsamlingen på brandstationen?
- Det var lite överraskande, va? - Vad fick dig att tänka på det?
Det här var ännu mer överraskande.
Eddie, vem är Kim?
- Kom hon till brandstationen? - Ja.
Hon hade med sig kakor och hon ville träffa dig.
Hon fick det att verka som om hon var din flickvän.
Det är hon inte.
Marisol är min flickvän. Kim är bara... en vän.
Bara en vän som är en dubbelgångare av din döda fru?
Ja.
- Vad är det som pågår här? - Inget.
Inget pågår.
Vi träffades för ett par veckor sedan när vi var på promenaden.
- Vi? - Jag, Marisol och Christopher.
- Bra. Så de har träffat henne? - Nej.
Jag menar att jag såg henne och...
Ja. Hon är väldigt lik Shannon, så jag gick tillbaka.
Det visade sig att hon är väldigt trevlig,
så vi har blivit vänner. Det är allt.
Så du träffar henne?
Vi har setts några gånger. Vi har ingen affär. Inget har hänt.
- Ni har inte haft sex? - Exakt. Det är inte det jag vill.
Okej, så vad vill du?
Jag vet inte.
Vet den här stackars kvinnan om att hon är en kopia av din döda fru?
Det har inte kommit upp.
Jag är orolig för dig.
Ja.
Det är jag med.
Okej, vem vill ha efterrätt?
Jag har nybakade chocolate chip cookies!
- När började han med nybakat? - Snarare nyuppvärmt.
- Bakningen ägde rum i mataffären. - Jag satte på ugnen. Det räknas.
- Får jag ta två? En till senare? - Nej, det får du inte.
- Möt mig i köket om tio minuter. - Jag hörde.
Karen har onaturligt bra hörsel. Hon hör allt.
Får jag en kaka till?
Javisst, raring.
Kom igen.
- Bra. Nu är de medkonspiratörer. - Snarare syskon.
Hon mår så bra.
Att hon fick träffa sin lillebror var nog avgörande.
Jag känner att hon litar på oss och vill vara med i familjen.
Det är min. Förlåt.
Kapten i går, han förvånade mig. Han var förändrad.
- Han var på bra humör. - Kanske för bra.
Särskilt efter vad han sa på ceremonin. Det är något skumt.
Jag frågade Athena. Hon sa att vi inte skulle oroa oss.
- Men? - Hon verkade orolig.
För vadå?
Hen, det var Deidra.
Vårt adoptionsförhör blev inställt. Vi får inte träffa domaren på onsdag.
- Vad hände? Ändrade de tid? - Nej. Nej, det...
Det är struket från listan.
Domaren har tydligen frågor om vår ansökan.
Förhöret var väl bara en formalitet?
- Det var meningen. - Deidra sa att det aldrig har hänt förut.
Hon tror att någon måste ha pratat med domaren, men hon vet inte vem.
Jag vet vem det är.
- Hur är det? - Jag är...
Om jag inte visste bättre, skulle till och med jag säga att det var jag.
Ja. Du till och med låter som hon.
Men jag är inte hon.
Jag vet.
Dog hon?
För nästan fem år sedan, ja.
Och det här är din son?
Ja.
Det är Christopher.
Ja, jag menar...
Jag är lite chockad, men...
Nu vet jag varför du höll avstånd.
Vilket inte var rättvist mot dig.
Det var därför jag bad dig komma. Jag ville vara ärlig...
Och säga hur otroligt ledsen jag är.
Du var för bra för att vara sann.
Jag gillade dig verkligen.
- Jag gillade dig med. - Hur kan du veta det?
Har du umgåtts med... mig,
eller med henne?
Det var det jag trodde.
Jag insåg inte hur mycket jag saknade henne.
Så såg jag dig.
Och för ett ögonblick trodde jag till och med...
Att hon var tillbaka?
Ja.
Inte på riktigt, men...
Det kändes så.
Det var inte meningen att lura dig.
Men det gjorde du.
Hon var väl ditt livs kärlek?
Jag tror det.
Ja. Fast det visste jag nog inte då.
Shannon och jag var ifrån varandra mer än vi var tillsammans.
Jag var i det militära och hon var hemma i Texas
och tog hand om vår son.
När jag kom tillbaka...
försökte vi.
Men det var svårt.
Så stack hon...
så kom hon tillbaka.
Sedan var hon borta.
Det låter som om ni inte var klara med varandra.
Ja.
Jag fick aldrig säga allt jag ville säga...
Eller höra allt jag behövde höra, antar jag.
Synd att jag inte är hon.
Hej då, Eddie.
- Får jag köra dig hem? - Nej, det är bra.
- Tack för att du kom. - Ingen orsak.
Bobby är inte här än, men han kommer nog snart.
Ni har ett fint hem.
- Tack. Vill du ha kaffe medan vi väntar? - Det vore gott. Tack.
Hur länge har ni bott här?
May var en bebis när Michael och jag flyttade in,
och Harry var inte ens född då, så nästan 20 år.
Michael var min första man.
- Och han...? - Lever lyckligt i Florida med sin man.
- Tack för att du gör det här. - Jag vet faktiskt inte vad det är jag gör.
Att peppa folk är inte min grej.
Bobby brukar inte normalt behöva det.
Det brukar vara han som gör det.
Jag undrar om det i alla dessa år har varit en försvarsmekanism.
Att alltid fokusera på andras problem gör det lättare att ignorera sina egna.
Så barnen... Dina och din före dettas, antar jag?
Ja. De älskar verkligen Bobby.
Han har tur.
Han verkar ha fått ett bra liv.
LIVRÄDDNINGSPRIS
Jag klarar inte det här.
Jag önskar er det bästa, men jag vägrar vara den som håller honom uppe!
Vänta. Snälla.
Amir, vad gör du här?
Vill du gottgöra mig?
Då ska du och din fru hålla er borta från mig.
Vad var det där?
- Vad tänkte du på? - Bobby.
Du vet vad han har gått igenom.
Att be honom stötta mig, är det inte att begära lite för mycket?
- Du pratar ju inte med mig. - Vad skulle jag säga?
- Varför sa du upp dig? - Det sa jag ju.
Jag är trött och känner mig falsk och jag behöver en paus.
Sluta... ljuga för mig.
Jag har alltid vetat att det finns en del av dig
jag aldrig kan komma åt. Smärtan att förlora sin familj,
jag kan tänka mig hur det känns, men jag kan aldrig riktigt förstå det.
Det bästa jag kunde göra var att älska dig och hoppas att det skulle hålla dig här.
- Jag ska ingenstans. - Inte?
Du sover knappt, du säger upp dig. Du går runt och tar farväl.
Det känns lite som om du planerar något.
Nej, det skulle jag aldrig.
En gång stod du på ett tak och tänkte hoppa ner till din döda familj.
Athena, det var längesedan och jag hade tagit LSD.
Det var det jag intalade mig. Det gör jag varje gång du är deppig.
Men jag ser det framför mig.
Och du står på ett hustak igen, Bobby.
Jag borde inte vara här.
- Jag borde ha dött i branden. - Men det gjorde du inte.
Jag försökte fixa det.
Jag hade en bok med 148 rader.
Varje gång jag räddade ett liv, fyllde jag i en rad.
- Ett räddat liv för varje förlorat. - Och sedan, då?
När du har räddat de 148?
Jag borde inte vara här.
Och var är den boken nu?
Jag slängde den i soporna efter vår första dejt.
- Och du har inte sagt det? - Jag ville inte att det skulle beröra dig.
För sent!
Fan också!
- Du får inte gå in dit! - Brandman Wilson.
Jag såg dig inte i min kalender i dag. Gäller det brandkåren?
Det gör inget.
Ge oss en minut, tack.
Okej. Säg det du vill ha sagt.
Jag beklagar verkligen din förlust.
Men det ger dig inte rätten att utnyttja en liten flicka
- för att hämnas på mig. - Jag försökte hjälpa henne.
Att beröva henne en kärleksfull familj och ett tryggt hem, är det att hjälpa?
Du har visst väldigt höga tankar om dig själv?
Vad menar du?
Jag vet att du gjorde ett misstag när du vårdade min son.
Eller "inte vårdade honom".
När min personal undersökte din bakgrund fann jag ett oroväckande mönster.
- Vad sjutton pratar du om? - För ett år sedan...
dog en man på en lyckomässa.
Hans familj hävdar att du försenade frigörandet och att han dog på platsen.
- Jag var tvungen att göra ett val. - Fel-identifierade hejarklacksledare.
En misstänkt incident i ett bankvalv. Tvivelaktiga procedurer på fältet.
Stoppade du verkligen in händerna i en mans brösthåla?
Jag har alltid gjort mitt bästa för att rädda liv.
Primärpersonal: Henrietta Wilson
Evelyn Fischer, 17 år, på väg till en konsert med filharmonikerna.
Hon blev påkörd och dödad av en ambulans som kördes av dig.
Du bryr dig inte om det lidande du orsakar.
Prata inte med mig om lidande.
Du ska nog ta det där.
Karen?
Vad är det?
- Jag vill inte åka. - Det kommer att gå bra.
- Nej, jag vill inte. - Det ordnar sig.
Hon är upprörd. Kan vi ta en paus?
- Vänta lite. Har du pratat med Deidra? - De har dragit in vår fosterlicens.
- Vi hade inget möte. - Kom.
Rör inte min syster!
- Gör inte saken värre. - Du får inte låta dem ta henne!
Snälla. Det måste finnas ett bättre sätt.
- Ni skrämmer barnen. - Tyvärr. Vi måste ta henne.
Men jag vill stanna här. Vi skulle ju bli en familj.
Bara...
Kan ni ge oss en minut? Snälla?
Vi är fortfarande en familj.
Även om vi inte bor under samma tak.
Okej?
Du är vår dotter och vi älskar dig.
Glöm aldrig det.
Kom, Mara.
Hej.
Vad... Vad gör du här?
Du är väl ensam?
Ja.
Jag känner inte att vi sa allt vi behövde säga.
- Kim, vad gör du? - Vem är Kim?
Åh, gud. Du ser verkligen ut som hon.
Som vem?
Som Shannon.
- Det kanske jag är. - Kim.
Du kanske har saker du måste säga.
Saker du aldrig hann säga. Låt mig höra dem.
- Jag uppskattar det du försöker göra. - Vår tid tillsammans var för kort.
Vi var ifrån varandra mer än vi var tillsammans.
- Sluta. - Säg det du behöver säga!
- Jag kan inte. - Du måste.
- Du måste släppa mig. - Jag vill inte.
- Släpp fram det, älskling, för jag är här. - Nej, det är du inte.
Du lämnade mig...
Shannon.
Varför?
- Jag trodde att du älskade mig. - Det gjorde jag.
- Det gör jag. - Men inte tillräckligt?
Inte tillräckligt för att stanna? Christopher fick ett brev.
Du försökte i alla fall förklara för honom.
Men jag, då?
Var var mitt brev?
Allt jag fick var en lapp där det stod att du hade stuckit.
Jag vet att jag inte var en perfekt man. Jag flydde också.
Men jag kom tillbaka.
Inte av pliktkänsla, utan för att jag inte kunde tänka mig ett liv utan...
Utan dig.
Och vet du vad? Det kan jag fortfarande inte.
Men jag lever mitt liv.
Men det är trasigt.
Jag är trasig.
Och jag kan inte fixa det.
Det här är det liv jag har nu.
Det här är livet från och med nu.
Livet...
utan dig.
Du skulle vara här med mig, älskling.
Och nu är du inte det.
Och det kommer du aldrig att vara.
Jag är ledsen.
Mamma?
Hej, grabben. Väckte jag dig?
- Nej, det är okej. - Vill du ha lite?
Säg inget till mamma.
- Jag ska nog inte. - Kom igen. Vi ska fira.
- Vad ska vi fira? - Dig. Min son, hjälten.
- Jag är ingen hjälte. - Jo, det är du.
Nej. Folk säger det, men det är en lögn.
Så varför gav de dig den där?
Den är tung. Eller hur?
Jag kan inte andas med den på mig. Pappa, hjälp mig att ta av mig den.
Nej, grabben. Jag är ledsen.
Den där är din.
Men jag har gjort något åt dig.
Du kommer att gilla den.
MIN SON - HJÄLTEN
Den innehåller alla du inte räddade.
Timothy P. Nash, 39, hjältemodig brandman dör
Förlåt att jag inte kunde rädda dig.
Jag skulle ha räddat dig.
Nu måste du rädda dig själv. Känner du lukten?
Athena!
Hör du mig?
Kom igen.
Athena, hör du mig?
Kom igen, älskling.
Kom tillbaka till mig. Kom igen.
Kom igen, älskling! Kom igen, Athena. Kom igen.
Så där. Ja.
Ja. Så där. Det kommer att gå bra.
Ja. Du ska bara andas.
Här är vi! Kom! Hon har andats in mycket rök. Ge henne syre nu.
Kapten Nash! Hämta LifeVacen!
Hans hjärta har stannat.
- Ladda 100. - Laddar.
Undan.
Översättning: Annie Nilsson