Jeg likte det Janice sa om takknemlighet.
Det funker for meg. Det er det som hjelper meg å holde ut.
Jeg har så mye å være takknemlig for.
I dag går jeg gjennom livet med en vakker kone og partner...
en familie som er glad i meg og en jobb som føles meningsfull.
Og jeg har alle dere.
Jeg føler at jeg ikke fortjener noe av det,
men jeg blir stadig bedre til å omfavne det som er bra,
og gi slipp på fortida og frykten.
Det er jeg takknemlig for.
Takk for at dere stilte opp og delte.
Det var vel det hele for i kveld.
Med mindre noen har et behov for å dele?
Jeg har noe jeg ønsker å dele.
Fint.
Jeg heter Amir.
- Hei, Amir. - Og jeg burde ikke vært i live.
Men det er jeg.
For ti år siden
mistet jeg nesten livet i en brann i Minnesota.
Iblant har jeg ønsket at jeg gjorde det. For 148 andre personer omkom,
inkludert personen jeg skulle gå gjennom livet med.
Men hun døde før hun kom til sykehuset.
Så nå går jeg alene.
Den ansvarlige for brannen,
han bare gikk sin vei.
Så jeg måtte velge.
Jeg kunne pleie sinnet og bitterheten, eller jeg kunne pleie andre.
Lindre min egen smerte ved å lindre deres. Så det gjorde jeg, og det fungerte.
Det fungerte lenge.
Men livet er ubarmhjertig.
Akkurat når du tror at du har styr på sakene, er på rett vei...
kan ting skje.
Noe så enkelt som å se et ansikt.
Og plutselig, i det øyeblikket... Alt du har slitt med,
tapet, elendigheten, frykten, sinnet...
Det kommer tilbake med slik kraft at det fortærer deg nok en gang.
Som en brann.
Som brannfolk
vet vi at når alarmen går, kalles vi til tjeneste.
Og vi stiller opp.
Men kaptein Nash
trenger ikke alarmen for å være rede til tjeneste.
Han liker visst å stille opp utenfor arbeidstiden også.
Derfor ønsker vi å overrekke deg vår ærespris for tapperhet
for ditt mot og engasjement både i og uten uniform.
Godt jobbet.
Jøss. Takk.
Når du forteller folk at jobben din er å løpe inn i brennende bygninger,
ser de på deg som om du skulle vært gal, noe vi sannsynligvis er.
Men det vi vet som ikke de vet,
er at det å leve et liv i tjeneste,
er et privilegium.
Så ja, jeg vil skatte denne,
men jeg vil skatte morgendagen enda mer, for da får jeg gå på jobb igjen.
Takk, alle sammen.
Tusen takk.
Hør, hør!
Blir du modigere nå, trenger du mer plass.
- Ja. - Hørte du det, assisterende brannsjef?
Gi ham lønnspålegg så han kan kjøpe et større hus til oss.
Derfor giftet jeg meg med henne.
Hvor mange blir det?
Og derfor vil jeg skille meg fra henne.
Kan jeg stikke til Jody?
Burde du ikke ha spurt før du tok på deg jakka?
Himlet du med øynene over mora di?
Det er greit. Du kan dra om litt.
Din yngste sønn har noe til deg.
- Å ja? - Bobby!
Hva skjer?
Her, pappa.
Er den til meg?
Hva er dette?
MIN FAR HELTEN
Dette er... Dette er virkelig storartet, Bobby.
Du må ha jobbet hardt med denne.
Han har vært på biblioteket og brukt kopimaskinen deres.
Den inneholder alle du har reddet.
Takk, sønn.
- Kan du lage en sånn til meg òg? - Ja, på baksiden av en serviett.
- Kan jeg gå nå? - Er du her ennå?
Jøss.
Charlie.
- Kom igjen. - Hei.
Ta glasset, er du snill.
Sånn. Ok.
Vet du hva? Forsyn deg. Du har fortjent det.
Ikke si noe til mora di.
Ja vel.
Hva gjorde du?
- Det var... - Kom, vennen.
Familie. Det er alt som betyr noe, ikke sant?
Jo da.
- Guacamolen er ferdig. - Har du tilsatt litt sitron?
- Hvorfor skulle jeg det? - Da blir den ikke brun.
- Du trenger det syrlige. - Er det en greie?
Hvorfor lagde han guacamolen?
Så du kunne konsentrere deg om barkematen din.
- Ok. - Nå blir det krig.
Der er han. Akkurat i tide.
Hei, Bobby.
Hei, May. Det var en overraskelse.
- Hva bringer deg hit? - Har ikke sett dere på en stund.
Hun hadde ikke mat hjemme.
Ålreit. Til bords, dere.
Tortillaene først.
- Ja. - Enig.
Så herlig å ha familien samlet.
Ok. Her.
Vekket jeg deg?
Hemmelig googling på morgenkvisten?
Et vakkert par. Kjenner du dem?
Jeg drepte henne.
Den brannen?
Offer nummer 57. Rakk aldri fram til sykehuset.
- Mannen hennes sa det. - Når da?
I går.
Han...
Han dukket opp på AA-møtet.
- Hvordan fant han deg? - Guddommelig inngripen, kanskje.
Jeg skulle levere babyen til Catherine Morris på sykehuset,
og han var der. Han jobber der.
Sa han ikke noe da?
Ga han ingen indikasjon på at han gjenkjente deg?
- Jeg tror ikke det. - Hva gjorde han på AA-møtet?
- Var det bare en tilfeldighet? - Nei.
Han kom for en grunn.
Han ville dele sorgen og smerten sin, og at jeg skulle se hva jeg hadde gjort.
Hva sa du til ham, da?
Ingenting.
Han snakket om det som hadde skjedd... det jeg hadde gjort mot ham,
og jeg bare stivnet der jeg satt.
Innen jeg hadde fått samlet meg, var han gått.
Kanskje det var best sånn.
Han fikk sagt det han trengte å si,
og kanskje det holder.
Det tror jeg ikke.
Når jeg tenker på den kvelden, teller jeg livene som gikk tapt.
Men aldri de overlevende.
De som ble igjen.
Du balet med din egen sorg.
Trinn ni...
"Vi gjorde opp med disse menneskene når det var mulig."
Jeg må gjøre opp.
Jeg er ingen pasient. Jeg prøver bare å komme i kontakt med ham.
Ja. Jeg forstår. Jeg sender en formell forespørsel. Takk.
Kaptein Nash?
Fint å se deg. Besøker du en pasient?
Hei, Camila.
Jeg skulle faktisk oppsøke en kollega av deg.
- Er du på brannskadeavdelingen? - Intensivavdelingen.
Vi overfører en pasient hit. Avdelingene våre overlapper en hel del.
- Da kjenner du kanskje Amir. - Herregud, ja.
Han er så bra. Gid vi hadde ham på heltid.
Ja. Han er fin. Han forsvant så fort.
- Ja. Livet til en ambulerende sykepleier. - Ja.
Jeg prøvde å få tak i ham, men han hadde dratt.
Jeg trodde bemanningsbyrået kunne hjelpe meg.
De er overarbeidet på grunn av sykepleiermangelen.
De er sikkert sure for at Amir tar seg fri.
Vel, alle trenger ferie, ikke sant?
Ikke akkurat min drømmeferie.
Jacumba?
Hva fins det der?
En leir for migranter.
Amir er med en gruppe frivillige som sørger for mat og legehjelp.
Er det der han er?
Du sa du ville gjøre opp,
og det skjønner jeg. Men det kan vel vente til han er tilbake?
Det har gått over ti år. Han har ventet lenge nok.
Jeg ringer deg på veien. Jeg elsker deg.
Jeg elsker deg også.
Men du er ikke den samme du var for ti år siden.
- Det betyr nok ikke noe for ham. - Jeg vil at det betyr noe for deg.
Jeg elsker deg.
Kommer du med forsyninger?
Nei, jeg ser etter Amir Casey.
Hvem spør?
Jeg heter Bobby.
Er du purk?
Du ser sånn ut.
Nei, jeg er brannmann. Men jeg er ikke her i embets medfør.
- Hvorfor ser du etter Amir? - Det gjelder noe personlig.
Han var her for et par timer siden da han kom med den siste gruppa.
- Vet du når han er tilbake? - Nei.
Han dro ut for å lete etter en gravid kvinne og mannen hennes.
- Ok. - Trenger hjelp!
- Hvor fant du dem? - Ved avkjøring 12.
- Er ikke Amir med deg? - Nei. Jeg har ikke hørt fra ham.
Kan du spørre om hun har veer?
Hun har ikke vondt, men er svimmel og barnet sparker.
Det er bra.
Hun er dehydrert. Kan vi få henne på drypp?
Det har vi ikke, men en buss kjører til en lokal klinikk.
Ok. La oss få henne dit. Gi henne vann i mellomtida.
Tusen takk. Her.
La meg undersøke ham.
Du er veldig blek.
Nei. Ikke bra. Hva har du her? Får jeg se?
Ok? Ålreit.
De tvang henne til å gå. Han hoppet av en lastebil i fart.
Det er nydelig, Luis, men såret er infisert.
- Det må renses. - Vi har hydrogenperoksid.
Det kan ødelegge vevet. Vi trenger vann. Kan jeg få en flaske til?
Jeg trenger gasbind og teip.
- Var det menneskesmuglere? - Ja.
Avtalen de inngår med dem, endrer seg når de kommer hit.
- Prisen øker? - Ja.
Smuglerne er karteller nå. De tredobler prisen.
De som ikke kan betale, blir tvunget til å gå.
Som en lærepenge. Så kommer de tilbake for å true dem igjen.
- Med mindre dere kommer først. - Nettopp.
Smuglerne er sikkert glad i dere.
Verken de eller de lokale bøndene liker oss.
Ok. Den siste.
Ålreit, Luis. Hold deg våken.
Få ham av. Han er på randen av blodforgiftning.
Hvis infeksjonen går i blodomløpet, ender det ikke godt.
- Når kommer bussen? - Om ti minutter.
Be dem dra på, hvis du kan.
Kan dere få ham ut av sola? Henne også.
- Vet du hvilken vei Amir tok? - Ja. Men det er galskap å dra ut alene.
- Og jeg kan ikke avse noen. - Amir er alene.
Han kjenner terrenget og er litt gal.
- Jeg skal gi deg en veibeskrivelse. - Takk.
Klokka er åtte søndag morgen, og du er allerede full.
- Jeg reparerer. - Dette er grunnen til at vi drar...
- Ikke gå inn dit. - Jeg er bekymret for...
Himmel og hav, Ann.
Det var for flere uker siden, og det var én drink.
Da jeg var på hans alder, stjal jeg kasser med øl fra butikken.
Som om det er morsomt?
- Det er morsomt! - Nei!
- Du eier ikke sans for humor! - Hva skjer?
Hei, kompis.
- Hvor er bokveska di? - Kamerat.
- Hent den og sett deg i bilen. - Nei da.
- Hvor skal vi? - Vi skal til tante Kitty.
Nei. Du kan dra til tante Kitty. Du får ikke ta med deg guttene mine.
For de er mine.
Mine. Og du får ikke ta dem...
- Slutt, pappa. - Det er nettopp det som er problemet.
De skal ikke følge i dine fotspor. Først til flaska og så til en tidlig grav.
- Gå og sett deg i bilen. - Jeg vil bli hos pappa.
Ikke vær dum. Sett deg i bilen.
- Hvorfor er du alltid så slem mot pappa? - Utmerket spørsmål.
Dette er vanskelig å forstå.
- Du er glad i faren din... - Han er en helt.
- Som du slikker pappa oppetter ryggen... - Charlie.
- Hva? - La være.
Han husker ikke noe i morgen.
Han er for full.
Vis litt respekt.
- Du først, pappa. - Jaså?
- Hva skal du gjøre? - Tim!
- Stopp, Charlie! - Du får ikke slå!
Stopp, Charlie.
Si til mamma at du ikke vil dra. Hvis vi blir, gjør kanskje hun det også.
Du så hva han gjorde, og du vil at jeg skal bli her?
Bli med oss.
Pappa trenger meg.
Hei.
Ingen dekning
Slipp brekkjernet.
Amir, det er Bobby Nash.
Nash?
- Hva faen gjør du her? - Ser etter deg.
Hva har skjedd?
Jeg ble skutt.
Sett deg.
Kom igjen. Sett deg.
Denne må av.
Kula er fortsatt der inne.
Greit. Vi må få renset dette og forbinde det før vi gjør noe annet.
- Det blir fort infisert her ute. - Det vet jeg.
Jeg er helsepersonell, har du glemt det? Det var bare vanskelig å gjøre det selv.
Vel, nå trenger du ikke det.
Paret du lette etter, kom seg fram til oppsamlingsplassen deres.
De vil klare seg fint.
Fortell hva som skjedde.
Du vet det visst allerede.
Jeg lette etter det paret.
Jeg sjekket ut bygningene og la igjen forsyninger.
Jeg hørte en bil utenfor.
Jeg gikk ut. Bilen min ble brannbombet.
Jeg antar at du ga tilsvar.
Det er sikkert og visst. Jeg tok ham før han trakk våpenet.
Nesten. Men jeg fikk tatt ham skikkelig. Han klarte likevel å kjøre sin vei.
Nå må du lene deg framover.
Hold ut.
Fyren som skjøt deg, kom ikke langt.
Jeg så ham på veien.
Han er død.
Ålreit. Dette er det beste vi kan klare til vi får deg på sykehus.
Kom igjen.
Jeg klarer meg.
Vi skal visst ingen steder.
Hva er det til middag?
Steik?
Frityrstekt fisk og pommes frites. Jeg trodde du likte det.
Jeg gjør det. Men jeg kommer til å savne brownien.
Jeg har kjøpt kakedeig. Ingen liker den smakløse greia.
Du, altså. Du er en bra mann.
Vi spiser.
Ja. Takk.
Mamma ringte.
- Hun ville snakke med deg. - Sa du at jeg var på jobb?
Hun hadde allerede ringt stasjonen. De sa at du var syk.
- Hvorfor skulle de si noe sånt? - Du skulle vel ha vært på skift.
Pokker.
- Det er vel ikke mandag? - Tirsdag. Jeg sa til dem at du var syk.
Beklager, gutt.
Det går bra, pappa.
Ok. Nå drar de endelig.
Brannbomber de bilen din, eller bare stjeler den?
Bare stjeler den.
Hva gjør du her, Nash?
Jeg sa jo det. Lette etter deg.
Hvorfor?
Trinn ni. Jeg vil gjøre opp for meg.
Så du fulgte etter meg ut i ørkenen?
- Ja. - Tror du at du tjener noe på det?
Nei. Jeg ville du skulle vite at jeg hørte alt du sa.
Takk.
Jeg føler meg sett.
Jeg føler meg alltid sett, så klart. Fordi folk stirrer på meg.
Jeg vet det ikke er noe jeg kan si for å gjøre opp for...
Stopp.
La meg gjøre det helt klart.
Jeg trenger ikke noe fra deg.
Du tror jeg kom til møtet for å sette deg til veggs.
Jeg gjorde ikke det. Jeg ville se hvem du var.
Jeg ville forstå hvordan en som var ansvarlig for så mange tap,
så mye smerte, klarte å leve videre.
Det er visst ganske lett.
Det stemmer ikke.
Ikke det?
Jeg hørte alt du sa også, Bobby.
At du har vært så velsignet.
Derfor tok jeg ordet.
Jeg følte at det krevde et svar.
- Det forstår jeg. - Bra.
Så forstå dette.
Du kan glemme å gjøre opp for deg. Jeg har ikke bedt om det.
Det betyr ikke en dritt for meg.
Det er en avkjøring 12 kilometer vestover.
Kartellene bruker den ikke. Lokalbefolkningen gjør det.
Derfra er det tre kilometer til motorveien.
Kommer du deg dit, vil noen plukke deg opp.
Og la deg bli igjen her?
- Det var jeg som drepte ham. - Du hadde ikke noe valg.
Det sa jeg ikke heller.
Greit.
Du skal reise deg, og vi skal gå.
For å være ærlig, tror jeg ikke at jeg klarer.
Infeksjonen er allerede i gang.
Vil du la meg hjelpe deg opp?
Jeg vet ikke hva som er verst, å dø her ute eller la deg redde meg.
Slik tingenes tilstand er, er det godt mulig jeg mislykkes.
Og nå prøver du å muntre meg opp.
Kom igjen.
Vi går.
Nødetaten, hva gjelder det?
Det brenner på kjøkkenet!
Et øyeblikk. Brannvesenet er varslet.
Hva heter du og hvor ringer du fra?
Jeg heter Bobby Nash og bor i Kent Road 112.
Sa du Nash?
Pappa! Du må våkne!
Her, la meg prøve.
Det funker som regel.
Phil. Hva gjør du her?
Noen har visst prøvd å bake kaker med grillen.
- Unnskyld, pappa. - Dere må nok kjøpe ny komfyr.
Resten kan ordnes med maling og slit.
- Jeg skal rydde opp. - Det kan du banne på.
Ikke hans feil at det ikke var noe brannslukningsapparat her.
Nei, det er moras feil.
Hun syntes det var stygt, så jeg satte det ut.
Hun får i det minste et nytt kjøkken. Da kommer hun nok tilbake.
Var det alt?
Ja, det var alt.
Jeg kan reparere denne.
Vet du hva som skjer når du ringer nødetaten?
De fører oversikt. Hvordan vil det ta seg ut, tror du?
Unnskyld.
Får jeg fyken, er det din skyld.
Jeg orker ikke synet av deg.
Du skulle ha blitt med mora di.
Kom deg opp.
Jeg klarer ikke mer.
Du klarer mer.
- Jeg tror jeg ser en vei. - Det trodde du for tre kilometer siden.
Du må opp. Vi må fortsette.
Du vet like godt som jeg at for hvert skritt jeg tar,
blir infeksjonen verre.
Kom deg opp.
Kom igjen.
Ser du? Jeg sa det var en vei.
Kom igjen.
Dette klarer du.
Stopp, stopp!
Stopp!
Kom igjen. Han stopper.
Hva i helvete gjør dere her ute?
- Vi har gått oss litt bort. - Det vil jeg jammen si.
Hva er dere? Hjelpearbeidere? Er stort sett det vi har her ute.
Karteller, migranter og hjelpearbeidere.
Og et par sta bønder som meg.
Herman heter jeg.
Jeg heter Bobby, dette er Amir, og ja, vi er hjelpearbeidere.
Nå skal dere høre. Jeg bor ikke langt unna.
Jeg har fasttelefon og en kortbølgeradio.
Høres bra ut. Alt som får oss ut av denne ørkenen.
Ålreit. Hopp inn.
Det er vannflasker på gulvet.
- Forsyn dere. - Ok.
Her.
Tusen takk. Det har vært en lang dag.
Hvor kom dere fra, sa dere?
Vi sa det ikke.
Riksvei 9. Vet du hvor den gamle kafeen er?
Det er litt av en tur.
Det er mange her ute som har gått lenger enn det.
Ja, men ikke med ei kule i seg. Jeg antar at du har blitt skutt, min venn.
Du skulle sett han andre fyren.
- Er det deg med sønnen din? - Nei, det er barnebarnet mitt.
Miguel.
Han betyr alt for meg.
Faren hans... gutten min... døde for fem år siden.
- Det var leit å høre. - Narkotika.
Det er ikke bare folk som kommer over grensa.
Hei. Når spiste dere sist?
De venter på oss hjemme hos ham.
Snakker du spansk?
Jeg forstår det.
Hvorfor menger du deg med dem når gifta deres drepte sønnen din?
- Han tok sine egne valg. - Og barnebarnet ditt tok sine.
- Vi har alle valg. - Stopp bilen.
Bobby.
Lukk opp.
Kom igjen.
Gå vekk!
Kom igjen.
Unnskyld.
Jeg vet at det var et uhell.
Gi...
Gi faren din en sjanse.
Ok?
Du får ikke være sint på meg, du også.
Bobby?
Deg og meg, gutt.
Hei, Bobby, jeg fant boka di.
Jeg tror vi kan reparere den. Dette blir...
Dette blir en grei sak å fi...
Amir. Hei.
Amir.
Hei.
Amir.
Ålreit. Jeg skal få deg ut herfra.
Kom igjen. Vent litt.
Ålreit, Amir.
Pappa?
Pappa, du må våkne.
Du må våkne!
Vær så snill! Jeg trenger deg!
Vær så snill! Våkne!
Vær så snill.
Du må våkne!
Det går bra, kaptein Nash.
Vi er her.
Vi er her, alle sammen.
Her.
Takk.
Burde du ikke bli her i natt?
La legene ta hånd om deg.
Legene vil foreskrive væske, betennelsesdempende
og antihistaminer hvis det klør.
Alt det kan jeg gjøre selv.
- Folk sier leger er de verste pasientene. - De har aldri møtt en brannmann.
Bobby.
- Takk og lov at du er hel. - Som jeg sa på telefonen.
Jeg måtte se det selv.
Greit.
Fernanda, dette er min kone. Hun er purk.
Det var du som fant ham.
Jeg vet ikke om jeg har de rette ordene for å si takk akkurat nå.
Det var ikke bare meg.
Folkene Amir reddet fra smuglerne, insisterte på å lete etter ham.
- Jeg ble bare med. - Og fant ut hvordan dere skulle finne oss.
Vi så blodet i kafeen og tenkte dere hadde krysset avkjøringen.
Da vi fant bilen, tok det ikke lang tid før vi fant dere.
Jeg så det som var igjen av bilen.
Utrolig at ingen ble drept.
Vel, Herman...
Sa ikke politiet det? De fant Herman rett etter at vi fant dere.
Noen brudd her og der, men han lever.
Jeg så ham ikke her.
De fløy ham til et annet sykehus.
- Et med en sikret avdeling. - Er han i politiets varetekt?
Han har mye informasjon om kartellet som han er villig til å dele.
Er det ham?
Ja.
Gi meg et et øyeblikk.
Jeg trodde du var borte for lengst, hjemme med den vakre kona di.
- Ville sjekke hvordan det gikk med deg. - Du har gjort opp for deg.
Du reddet livet mitt. Du kan gå nå.
Det er ikke sånn det funker.
Ikke si at du akter å komme tilbake til jeg tilgir deg, for det vil aldri...
Jeg forventer ikke at du tilgir meg. Det var ikke derfor jeg oppsøkte deg.
Jeg ville at du skulle vite at jeg ikke bare gikk fra den brannen.
Jeg har båret den med meg hver dag og natt siden.
Jeg vet at jeg ikke kan slette skaden jeg har forvoldt deg
eller de andre familiene.
Jeg kan ikke gi deg kona di tilbake.
Jeg kan bare si at jeg tenker på dem hver dag.
Ayana Casey,
trettifire år gammel, eneste barn av Martha og Jamal Harris,
Amir Caseys elskede kone.
Den 57. personen som døde i brannen på grunn av meg.
Syns du at du fortjener en ny sjanse?
Nei. Jeg skulle ha dødd i den brannen den kvelden.
Eller en av de mange kveldene etter det.
Men jeg er fortsatt her. Jeg kan ikke gjøre noe bedre,
så jeg prøver å leve slik at jeg ikke gjør noe verre.
Jeg solgte biler før. Etter at jeg overlevde den kvelden,
følte jeg at jeg måtte gjøre noe annet, noe mer.
- For å betale tilbake. - For å gjøre det jeg ikke klarte.
Hver gang jeg går inn døra på sykehuset,
prøver jeg bare å redde kona mi.
Og jeg kan ikke unngå å lure på hvem det er du har prøvd å redde.
Jeg snakket med mora di. Hun er på vei hit. Det kan ta en stund.
Blir du med til stasjonen?
Nei, det går bra.
Skal en av oss bli her til hun kommer?
Nei.
Jeg er så lei for det.
Tekst: Sissel Drag