UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE ORIGINAL NETFLIX
- În mintea mea, de genul... - Hei, Dan. E rândul tău.
OK. Ne vedem mai târziu.
Doamnelor și domnilor, aplauze pentru... Dan Soder!
Mulțumesc.
Terminați. Mulțumesc foarte mult.
Fraților!
Mințiți!
Salutare tuturor.
Câte ceva despre mine: locuiesc cu un coleg de cameră,
căci cariera mea merge bine.
Nu grozav. Multe călătorii cu avionul.
Și împart baia cu un bărbat adult...
Nu știam...
De Ziua Mamei anul trecut, nu știam că era acasă.
Și el m-a auzit, în sufragerie,
vorbind cu „vocea pentru Buni”
la telefon cu bunică-mea.
Deci, acum sunt masculul beta în apartament.
E greu să faci pe durul când alt bărbat ți-a auzit vocea pentru bunica.
„Ai băut tot laptele?” „O iubești pe Buni.”
Sunt foarte blând când vorbesc la telefon cu bunica mea de 89 de ani.
Când o sun, devin cât pot eu de drăguț.
Toți ne schimbăm vocea când ne sună bunica.
Dacă nu, ești distrus din punct de vedere emoțional.
Cu ea nu folosesc vocea asta. Eu nu sunt nesimțit.
Nu o sun să-i spun: „Alo, Buni. Băiețelul tău special la telefon.” Nu.
Urc vreo șapte octave. Îmi umplu vocea de miere.
„Alo, Buni, eu sunt!
Am rămas tot băiețel!
Nu am păr pe puță.”
Și rahaturi din astea.
Trebuie să creadă că am șase ani până la final.
Da. E un test bun, doamnelor.
Puneți-vă iubitul să-și sune bunica de față cu voi.
Să vedeți cu ce fel de bărbat v-o trageți.
Vreau să zic doar că e un test elocvent.
Probabil nu trebuie să vă faceți griji și are o voce pentru Buni grozavă.
Ar trebui să vă căsătoriți cu el.
Există posibilitatea să o sune și să zică:
„Unde-s banii din felicitarea de ziua mea?”
„Mi-o trag cu un monstru.”
„Data viitoare când te văd, Zbârcito, o să-ți iei câțiva pumni în șold.”
Avem o problemă aici.
Îmi iubesc bunica. O iubesc foarte mult.
O iubesc atât de mult, că nu m-am drogat niciodată când o vizitam.
Da. Cine mă cunoaște știe că este o realizare majoră.
În plus, nu există un moment mai bun pentru a te droga
decât atunci când ești cu o persoană de 89 de ani.
Se mișcă în același ritm ca drogații.
Treaz, mă enervează cât îi ia bunicii să amestece ceaiul cu gheață.
Drogat?
Văd doar o femeie tacticoasă.
O să savurezi ceaiul ăla, Buni. L-ai preparat cu multă atenție.
Uneori mă gândesc cum ar fi să mă droghez cu bunica.
De abia aștept să i se agraveze cataracta.
Să-i suflu fumul în față ca o pisică.
Mi-ar zice: „Dan, Dan?
Dan, m-am spart!”
Amândoi ne uităm la telenovelele ei.
Zic: „Devon nu era mort în tot acest timp?”
Și ea face: „Știu!”
Ce păcăleală!
Nici nu mă masturbez când o vizitez pe bunica.
Da, aveți dreptate, sunt cel mai bun nepot al tuturor timpurilor.
E o afirmație controversată.
Când o spui femeilor, zic „OK...
Animalule!”
Dacă o spui bărbaților, zic: „Minți!
Minți de îngheață apele.
Nu cred că nu te masturbezi.”
Niciodată nu m-am masturbat... Niciodată! Am vrut. A trebuit.
Dar n-am făcut-o.
Sunt multe motive. Uitați o situație ipotetică...
Dacă, în timp ce mă masturbez,
prind un miros de bunică?
Așa ceva mă poate termina.
Mă va scurtcircuita.
Stați sub dușul cald și vă faceți o labă.
„Cei asta, lavandă? De ce miroase a lavandă?
Nu vreau să termin treaba asta.
Vreau un fursec cald și o poveste despre tatăl meu când era mic.”
Îmi pare rău că a trebuit să încep cu materialul cu laba la bunica.
Sunt un fumător de iarbă de 33 de ani.
Nu...
Nu chiar.
Mi-au plăcut aplauzele întârziate. Super.
Ăia sunt adormiți.
Ceva de genul: „Ce?”
Nu e la fel de cool ca în adolescență.
Acum sunt un drogat bătrân, încep să vorbesc ca un drogat.
Nu e cool...
Deloc.
Am crezut că evit problema.
Îți pun videoclipul ăla când ești tânăr, cu drogați,
și întotdeauna aceeași voce stereotipă:
„Hei, frate.”
Păi, eu nu...
Nu o să vorbesc așa. Eu nu sunt cretin.
Acum o lună, s-a produs un accident auto chiar în fața mea.
Singura mea reacție a fost...
„Oh!
Nu!
Pe bune?
E o grămadă de metal.
Mi-e o foame!”
Apoi am plecat, pentru că venea poliția.
Și eu...
Aveam iarbă la mine.
Încă mai joc jocuri video,
iar soțiile prietenilor mei îmi fac zile fripte din cauza asta.
Pentru că nu am o soție care să-mi spună ce să fac!
Soția unuia dintre prietenii mei mă cicălește tot timpul.
Zice: „Ai 33 de ani. Nu te mai juca jocuri video.”
„Da, ai un DVR plin cu The Real Housewives
dintr-un oraș rahat de care nu-mi pasă.
Vei urmări șapte ore cu femei cu fețe de pisici,
aruncându-și vin în față.
Marțea trecută, am câștigat un Super Bowl.”
- Așa că... - Pleacă de-aici!
Un pic de respect, OK?
Acum e mai bine.
Jocurile video... Depinde de ce fel de leneș ești.
Toți stăm și ne uităm la telefon.
Așa e viața acum.
Uneori mă sperie, de aceea joc jocuri video.
Știu...
Mă sperie și reclamele pentru McDonald's.
McDonald's începe să-și vândă mâncarea ca mâncare adevărată.
E foarte deranjant.
Toate reclamele lor sunt de genul: „McDonalds. Acum e adevărată.”
Dar cum era înainte?
Nu-ți face griji, acum e adevărată!
Am băgat-o în mine timp de 30 de ani!
De asta îmi place Taco Bell. „Serviți mâncare adevărată?”
Nu. „Crocantă.” În regulă.
O divagație bună.
Au știut să evite răspunsul.
Am auzit că folosiți carne de pisică. „Vrei un Fourth Meal?” „Sigur!”
Nu mai am întrebări.
Asta este, frate. Telefoanele sunt...
Ne termină. Mă sperie. Citesc mereu rahaturi care mă sperie.
Am citit un articol de știri recent că geologii de top cred că Miami, Florida,
va fi complet înghițit de apă peste 25 de ani.
O să dispară.
E uluitor că la orele de istorie
copiii vor învăța despre orașul dispărut, Miami.
Elevii vor întreba:
„Hei, ce făceau oamenii în timp ce orașul lor se scufunda?”
Cocaină și se dădeau cu rolele. Mai ales.
Erau...
Erau multe petreceri la piscină cu deejays.
Este cam...
insensibil, dacă stau să mă gândesc.
Mă face să mă întreb
dacă Atlantida era orașul cu cretini înainte să se scufunde.
„Am o vară care stă în Atlantida. E promotoare de petreceri.”
„Oh!
Ce cretină.”
Cred că tehnologia ne dezbină.
E cel mai rău lucru pentru omenire.
Suntem prea vulnerabili pentru tehnologie.
Suntem singura specie care se detestă de pe această planetă.
Tehnologia e dovada.
Suntem singura specie care zice: „nu mă mai suport.”
Suntem singuratici!
Ar fi frumos să știm că există un cal undeva pe un câmp,
care-și zice: „Știi ceva? O să încep să alerg mâine.
O las mai moale cu morcovii.
Nu mă mai cac peste tot pe unde merg.
Vreau să am fese ferme.”
Stau în New York. Nimeni nu-și ridică ochii din telefon. Niciodată!
E înfiorător.
Toată lumea se uită la telefon
într-unul dintre cele mai periculoase orașe din Statele Unite.
Nimeni nu ridică privirea.
Parcul Național Yellowstone, acum 20 de ani, a adus o haită de lupi canadieni
și a schimbat complet ecosistemul în bine.
Asta trebuie să facem în New York.
Vreo 12 haite de lupi, le lăsăm libere.
Nimeni nu s-ar uita în jos la telefon. Nimeni!
Dacă te uiți înseamnă că-ți dorești moartea
sau că ești cel mai dur om din lume.
„Ce dracu face tipul ăla?” „A intrat pe Twitter.”
„Ce dur!”
Vom deveni toți Liam Neeson în The Grey. E super.
Am uitat că oamenii au serviciu,
nu fumează iarbă și nu se uită la filme toată ziua.
Dacă nu ați văzut The Grey,
este un film în care Liam Neeson se bate cu lupii cu mâinile goale...
După un accident de avion.
Așa a devenit de dur mental după al treilea film Taken.
A convocat o ședință și a spus: „Vreau să lupt cu niște lupi.”
I-au zis: „Vrei să folosești o sabie sau un cuțit?”
Și el zice: „Nu, sticluțe de băutură.”
Iată un alt avantaj al politicii mele cu lupi.
La o lună după eliberarea lupilor, nu va mai fi nevoie de CrossFit.
Se va închide.
CrossFit va da faliment. Doamne, v-ați încordat la gluma asta.
Cred că am subestimat popularitatea CrossFit în Los Angeles.
De genul: „Ce dracu vrei să spui? Abdomenul meu e la fel de tare.”
Au deschis un CrossFit direct vizavi de la casa mea, în Queens.
Deci, acum, în fiecare după-amiază,
mă droghez și mă uit la oameni care răstoarnă cauciucuri.
E amuzant. E amuzant.
Mă simt ca un șef de șantier.
De genul: „Lucrați în continuare!
Eu mai trag un pui de somn.”
Atâția „încrezuți în maiou” în același loc
perturbă atmosfera din cartier.
Așa e. „Încrezuți în maiou”...
Doamnelor, complexele corporale ale bărbaților...
Dacă ești un „încrezut în maiou” înseamnă că stai bine.
Eu sunt la nivelul „tricou în piscină”. Acolo am coborât...
„Scoate-ți tricoul.” Răspund: „Nu pot, mă arde soarele!”
Mai sus sunt „încrezuții în maiou”.
Mai sus, vine „încrezutul cu bijuterii”.
Când ești bărbat și porți multe bijuterii
înseamnă că ai o tonă de încredere.
Iar nivelul superior e „încrezutul cu bijuterii în maiou”.
Genul ăsta de oameni și-o trag numai în fața oglinzilor. Asta...
De genul și-o trag numai în fața oglinzii.
Eu nu. Acopăr toate oglinzile.
Când mi-o trag, e ca un ritual Shiva.
Vreo doi s-au prins că e vorba de funeraliile evreiești.
Da, nu știu. Există niște niveluri.
Cel mai înalt nivel de încredere masculină e când ajungi la etapa finală,
îți strângi părul lung în coc și devii un dobitoc.
Asta se întâmplă.
Scuze. Jumătate din public nu e de acord.
Știam că așa va fi. Știam că așa va fi.
Nu aș fi surprins
dacă mă așteaptă patru samurai după spectacol.
„Îmi prind părul pe la jumătatea scheciului tău.”
Partea bună la tipii cu coc e că cel puțin te aștepți. Asta e bine.
Dacă un tip cu coc dă colțul,
faci: „OK...
Nu te suport.”
E mai bine decât coada de cal. Aia e o freză fățarnică.
Ați avut o conversație lungă și complexă cu un tip
și apoi v-ați dat seama că are coadă?
Schimbă complet problema.
În prima jumătate a conversației, îi sorb fiecare cuvânt.
„Tipul știe ce spune.
Are părul lins,
ca un antrenor de baschet de succes.”
Apoi întoarce capul și fac: „Dă-o-ncolo, coadă de cal?”
Sper că e instructor de Taekwondo.
Nu știu. Aceasta e un nivel de încredere foarte mare.
Eu cred că de aici vine fluieratul după femei.
De la acest nivel de încredere.
Dacă nu știți, asta înseamnă
că femeile sunt hărțuite sexual verbal de bărbați, pe stradă.
Ca bărbat, mi se pare dezgustător.
Și, ca bărbat, sunt surprins...
de încrederea...
pe care o au acești bărbați...
în penisurile lor,
încât prima lor reacție când văd o femeie frumoasă
este să strige după ea și să-și ofere scula.
E o nebunie.
Văd o tipă sexy: „Să ți-o trag!” Nebunie curată!
Eu reacționez la femeile frumoase ca și cum am pierdut metroul.
Zic: „Oh...
Fir-ar să fie!
La dracu!”
Apoi trece un buldog gras pe lângă mine.
Zic: „Uită-te ce fund ai. Te prind de fund.
Dă din fund.
Ce bucățică englezească!”
Da, nu știu. Sunt distrus.
Sunt terminat. Fumez iarbă și sunt singur. E o combinație groaznică.
Bețivilor nu le pasă dacă sunt singuri, sunt plini de încredere.
Se uită în ochii unei femei de la bar și-și zic: „Mă dorește.”
Sunt drogat tot timpul.
Dacă mă uit în ochii unei femei, îmi zic: „Mi-a auzit gândurile!
Fugi!
Fugi la cea mai apropiată pătură!”
O amică a încercat să-mi facă lipeala cu o prietenă.
Trebuia să mergem la o întâlnire și apoi tipa mi-a scris:
„E vreo o problemă dacă vin cu cele două pisici?”
Asta e definiția unei probleme.
De ce ar fi vreodată o idee bună?
Să aduci două dintre cele mai agile animale la prima...
Apreciez că a început cu fixația ei. A fost drăguță.
De la început, de genul: „Am pisici.” În regulă. Mă bucur pentru tine.
Probabil întâlnirile ar fi mai reușite dacă am începe cu fixațiile.
Să vedem dacă mai rămân după ce le spui cât ești de nebun.
La prima întâlnire: „Ce părere ai de coșmaruri?
Pentru că, dacă ne înțelegem bine, peste trei luni te voi trezi
când încep să țip la pereți.”
Ea zice: „Mă bag.” Răspunzi: „Să vedem cum merge treaba.”
Relațiile nu-s punctul meu forte.
Anul trecut, m-am despărțit de două ori de aceeași tipă.
Da. A fost foarte distractiv.
V-ați despărțit vreodată de cineva și i-ați vorbit de rău prietenilor?
Apoi, veniți iar cu aceeași tipă de genul: „Hei!
Rămâne între noi ce am spus, OK?
Am fost cam prea sincer atunci.”
Prima dată ea mi-a dat papucii.
A doua oară i-am luat-o înainte.
Da. Sunt un mare fan al sequel-urilor.
Sunt niște chestii...
Locuiesc în New York și aici avem „Nor'easters”,
pe Coasta de Est.
E o combinație de viscol și uragan.
E o chestie apocaliptică.
E ca un viscol foarte puternic.
Unul a lovit New Yorkul în ianuarie anul trecut și a blocat orașul trei zile.
Mi-a dat papucii chiar înainte de viscolul ăsta.
A fost o coincidență.
Sau e cel mai diabolic mod de a te despărți de cineva.
A studiat prognoza meteo.
Ceva de genul: „Un curent rece vine în contact cu un front cald.
Perfect.
Îi smulg inima din piept ticălosului înainte de a fi blocat în casă trei zile.
S-a despărțit de mine. Am rămas blocat în casă cu emoțiile mele.
Am făcut ce ar face orice bărbat. Am fumat un pumn de iarbă mediocră.
Apoi, m-am uitat la tot serialul Making a Murderer...
Nu, nu...
A fost probabil cea mai proastă decizie a mea.
N-am fost niciodată deziluzionat, drogat, singur și în lacrimi.
Vorbeam singur ca un adolescent condamnat pe nedrept din Wisconsin.
E o formă nouă de deziluzie.
Mă plimbam prin casă de genul: „Te-a iubit sau nu?”
„Nu știu.
Nu știu.”
Mi-a fost greu să trec peste deziluzie.
Am învățat o lecție valoroasă.
Am învățat că nimeni nu știe că plângi când cureți zăpada cu lopata.
E activitatea perfectă pentru a plânge în aer liber.
Chiar dacă stai de genul...
Șmecheria e să plângi când te apleci: „Am pierdut-o!”
Toți vecinii mei zic: „Tipul chiar vrea să curețe zăpada.”
M-am împăcat cu ea, pentru ca sunt slab.
Am spus multe prostii după prima despărțire.
„Nu o să mai vorbesc niciodată cu ea.”
M-a întrebat: „Vrei să ieșim?” „Da.”
Am fost împreună încă două luni.
Și apoi m-am despărțit de ea pentru că e groaznică...
Majoritatea sunteți prietenii ei. Minunat.
Publicul ăsta reacționează ca și cum am fi la ziua cuiva.
„Cum ai putut? Chiar înainte de tort, cum ai putut?”
Nimeni nu știe când ești cu o persoană oribilă.
Nu știi că ești cu un om de rahat până nu te desparți de el.
Parcă trăiești într-o casă bântuită.
La început faci: „Este frumoasă, este disponibilă?
Ne-o putem permite.”
Te muți și după o săptămână, pereții încep să sângereze: „Ciudat!”
Apoi, mobilierul zboară prin casă. „Nu știu dacă mă simt în siguranță aici.”
Apoi, pleci în sfârșit
și realizezi: „Oh! Era un portal către iad.
OK. În regulă.”
Cât am ieșit împreună, îmi ziceam: „Îmi place ce sarcastică este.
E atât de sarcastică.”
După o lună de la despărțire, mi-am zis: „Cred că vorbea serios.
E foarte răutăcioasă.”
Nu cred că e rea. E bogată.
Nu am ieșit niciodată cu o bogătașă.
Am aflat că au inima de gheață.
Urăsc emoțiile, fiindcă așa iubesc doar săracii.
În seara asta, aflu și în ce categorie de venituri sunteți, nu?
Unii dintre voi aveți bani cu căruța.
Mulți dintre voi ați reacționat de genul: „Ce vrei să spui cu asta?
Ce sursă ineficientă de combustibil.”
Am plâns în fața ei, m-am simțit ca un câine care se cacă pe covor.
De genul: „Ieși afară, nu face înăuntru.
Ce sărăntoc plânge pe covorul meu?
Bagă-i nasul în lacrimi. Să nu mai facă a doua oară.”
Nu suporta faptul că nu sunt dintr-o familie bogată. Dar nu o spunea.
Ura însă preferințele mele care-i aminteau că sunt dintr-o familie săracă.
I-am spus că îmi place sosul de salată ranch.
Pentru că e delicios.
Mai bine îi spuneam că mănânc excremente umane.
Zice: „Îți place sosul ranch?”
Zic: „Nu, nu, nu, sunt înnebunit după el.
E din Hidden Valley. E cel mai bun.”
Ce crezi, că-mi place rahatul ăla de la Wish-Bone?
E sos de benzinărie. Du-te de aici!
Îl vreau pe cel din Hidden Valley și vreau să rămână secret.
Sunt un apărător al sosului ranch.
Îmi plac luptele profesioniste. Ea nu le suporta.
Nu le suporta.
Trei bărbați singuri zic: „Da.
Da, Mania va fi super!”
Doamnelor, ascultați, înțeleg că e o prostie,
că sunt un adult căruia îi plac luptele profesioniste.
Știu că e prostie, dar nu mă tratați ca pe un prost.
Întreabă: „Știi că nu sunt pe bune?”
„Da.”
„Știi că iau steroizi?”
„Da.”
Scuze, steroizii distrug integritatea unei lupte înscenate, după tine?
Îmi pare rău să-ți dau vestea asta, dar The Undertaker nu a murit niciodată.
Nici măcar o dată.
A fost în viață tot timpul.
E ca „Al șaselea simț”, dar pe dos.
În realitate, simt amărăciune.
Mi-a plăcut foarte mult tipa.
Și ne-am despărțit
înainte de a ajunge la cea mai bună parte a relației cu o iubită bogată:
partea în care tatăl ei îmi oferă un cec ca să nu mă mai apropii de ea.
Credeam că așa procedează cu iubiții săraci în toate filmele.
Ceva de genul: „Câți bani vrei ca să dispari din peisaj?”
O factură de mobil.
Dacă plătești factura pe mai, dispar.
Chiar acum.
Am depășit limita la date mobile.
Am respectat un lucru la ea, am descoperit că bogătașii
sunt sinceri și direcți în privința lăcomiei lor.
Îți spun: „Îmi plac banii”.
Răspunzi: „Bine.
Bravo ție, cred.”
Uneori ne amăgim legat de importanța banilor în această țară.
Se spune mereu o chestie: „În America, cel mai mult contează familia.”
Așa să fie?
Așa să fie oare?
Ne amăgim singuri.
Cred că, în America, cel mai mult contează banii.
Pe locul doi, la mare distanță, e familia.
Nu este o părere personală.
Dacă vă uitați la știri, asta e impresia pe care o ai.
Sunt mereu știri despre cineva care a murit într-un mod ciudat.
Și familia lor dă în judecată o companie importantă
și primește o căruță de bani.
Apoi, un idiot din familie merge în fața ziariștilor, trist,
de genul: „Aceste 75 de milioane dolari...
nu vor putea niciodată...
să-l înlocuiască...
pe unchiul David.”
Aiurea.
Minciuni.
Minciuni sfruntate.
Nu l-am cunoscut pe tipul ăla, dar e o căruță de bani.
Îmi iubesc mama mai mult decât oricine. M-a crescut complet singură.
Pentru 55 de milioane, puteți s-o omorâți.
Îi voi ridica o statuie și o voi vizita în fiecare zi...
îmbrăcat în haina mea nouă de nurcă.
De genul: „Mi-e dor de tine, mămico.
Mă duc cu avionul într-un loc exotic acum.”
În afara de bunica și de mama,
nu cred că am vreo rudă care valorează peste 2 milioane de dolari.
Putem să fim sinceri? O mie de dolari. Puteți lichida întreaga...
Cei mai mulți au preț de vechituri din partea mea.
Vărul meu din Oakland are o fetiță de cinci ani,
care e cea mai răutăcioasă ființă pe care am văzut-o.
Scorpia aia mică e a voastră pentru 20 de dolari.
Nu e progenitura mea, nu problema mea.
E o ființă groaznică.
Nu o oprește nimeni.
Nimeni nu o ia deoparte să-i spună: „Nu mai fi rea.”
Îi găsesc scuze peste scuze și o lasă să fie așa.
Umblă pe lângă ea: „Nu e tupeistă?
E atât de tupeistă.”
Nu, e o scorpie.
Îmi pare rău, dar...
M-am uitat în ochii ei. Nu are suflet. Nu știu de ce.
Bunica zice că e o divă. Asta n-am înțeles niciodată.
Fetița asta se poartă ca un monstru cu bunica
și ea iese din încăpere zicând: „Ce divă!”
Nu are cinci albume de platină.
Nu a făcut show-uri cu casa închisă la Apollo. E o mică răutate.
E un prequel la o mare scorpie. Asta este.
Anul trecut la Ziua Recunoștinței, vine la mine în timpul mesei:
„Încă mai ai curaj să vorbești?”
Atât. Doar atât.
Am 33 de ani, ea are 5 ani. M-a lăsat fără cuvinte. N-am avut replică.
Am rămas fără replică. Am ieșit afară și am boxat în gol vreo șapte minute.
Stăteam în curtea din spate gândindu-mă la replici ca în 8 Mile.
Știu cine e tatăl tău adevărat! Nu pot...
M-am simțit bine alături de voi. Mersi.
Mulțumesc că ați venit.
Noapte bună. La revedere, fraților!
Aplauze pentru Dan Soder!
Subtitrarea: Cristiana Cobliș