UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE ORIGINAL NETFLIX
- Cum a fost? - Excelent.
Să te distrezi.
Doamnelor și domnilor, să-l întâmpinăm cum se cuvine pe Nate Bargatze!
Să începem.
Adică e... E incredibil.
Mă bucur să mă aflu aici, alături de voi.
Nu toate spectacolele sunt așa.
Am făcut un show într-o închisoare odată.
Am stat tot timpul înăuntru.
Erau mai mulți spectatori decât acum.
Intrăm... Să spunem că voi sunteți deținuții.
Sunt pe scenă, îmi spun glumițele, niciuna nu li se părea amuzantă.
Toate glumele mele se referă la viața de afară din ultimii 30 de ani...
Nimic cu care să se identifice.
Le zic: „Traficul e groaznic, vă aduceți aminte... Cine își amintește de trafic?”
Un deținut se ridică și se îndreaptă către mine.
Îmi spun: „Doamne, acum să te ții. Am văzut eu în filme.
O să mă ia ostatic pentru a evada.”
Deci... Nu vreau să-l arăt cu degetul.
Dar încerc... Zic: „Vremea a fost destul de ciudată.
Are voie să se plimbe așa?
Se pare că mergea doar la toaletă, era chiar în spatele meu.
E băiat de treabă. L-am judecat după haine și după locul în care ne aflam.
A fost vina mea.
Toaletele nu sunt... Nu au uși.
Deci, sunt în fața unui zid de cărămidă, nu foarte înalt,
așadar eu eram în față, apoi era zidul de cărămidă și pisoarele.
Se apropie, vine și face pipi și alege pisoarul din spatele meu.
Suntem doar noi doi, stăm acolo.
El se pișă, eu încerc să vorbesc.
Și se pișă, foarte nonșalant.
N-am mai văzut pe cineva cu atâta încredere în sine, adică...
Mi-am zis: „Orice credeți că a făcut tipul ăsta, sigur e vinovat.
Un om nevinovat nu se pișă așa.
E clar... Nu iese de aici!
Mi-am șters social media de pe telefon.
Am păstrat Instagram. Mi se pare că este încă în regulă.
E ceva de genul, știți... E sigur.
Twitter e...
Mi se pare că e plin de celebrități care te critică.
Atât. Toată ziua.
Când sunt alegerile prezidențiale, toată lumea e furioasă.
Apoi e un scandal cu o conductă mare, vă mai amintiți?
„Trebuie să oprim această conductă.” Zic: „Da, așa e.”
Nici măcar nu știu... Nici măcar nu știu unde se află.
N-am găsit-o.
Acum, nu știu ce era în conductă,
nu știu dacă era deasupra solului,
dar ziceam: „Trebuie s-o oprim... Oamenii au lucrurile acolo,
nu poți să tragi conducte...
Nu poți trage conducte peste tot pe unde te taie capul!
Doar...
Îl urmăresc pe Leonardo DiCaprio.
Sunt un mare admirator, vreau doar să văd cum trăiește el.
Nu trimite niciun tweet amuzant. Asta am înțeles.
A scris pe Tweeter: „100 de milioane de rechini sunt uciși anual de oameni.”
A aruncat informația. Nicio soluție.
Sunt acasă în Tennessee, foarte departe de ocean.
Sunt așa de mulți rechini.
Dacă m-ați pune să ghicesc câți rechini există,
n-aș fi ghicit niciodată 100 de milioane.
Un milion, nu știu. Cine știe câți rechini există?
I-am răspuns pe Twitter: „Bine, frate, nu voi ucide niciun rechin.”
Nu știu. Asta ai vrut să obții?
Promit. N-am fost niciodată într-o situație în care să-mi spun:
„Voi fi nevoit să ucid rechinul ăsta.
Nici nu cunosc pe nimeni care a atins un rechin,
dar nu o voi face... Acum nu mă mai bag.
Facebook e mai mult... Aici mai mult prietenii îți spun că ești groaznic.
E mai local.
Nimeni nu are o zi bună pe Facebook.
Toți au cele mai groaznice zile din viața lor.
Și e primul lucru la care te uiți... Te trezești, intri pe site
și vezi: „Vrei să vezi un videoclip cu o crimă?”
Zici: „Nici gând. De abia m-am trezit.
Încerc să văd cine își serbează ziua de naștere.
Și...
Ceva de genul: „Păi, am început să-l redăm deja, așa că...”
Și trebuie să te uiți, că n-ai încotro.
Soția mea se supără că nu-i dau like la nicio fotografie.
Mă întreabă: „De ce nu-mi dai like la nicio poză?”
Îi răspund: „Nu e suficient că trăim împreună și tot restul?”
Eu nu... Și mi-a plăcut.
Când am făcut-o, am spus: „Îmi place.” Ți-am spus că mi-a plăcut.
M-am uitat la ea, sunt în poză. Sunt în fotografie.
Nu mai am ce să mai fac cu această fotografie.
Suntem împreună de când mă știu.
Am început să ne ieșim când aveam 21 de ani. Acum am 37 de ani.
Am trecut de la mama mea la ea.
Deci nici măcar nu știu cum e să nu-ți spună o femeie:
„Nu cred că-i bine să faci asta.”
Avem o fiică, așa că nici nu voi ști niciodată.
Nu voi ști niciodată.
Ne mai și certăm, știți, încă.
Și când ești căsătorit de mult timp, certurile sunt deschise practic non-stop.
Oricând.
Ne-am certat recent la ora 3:00.
Ne-am trezit pentru a ne certa.
Avem un câine și câinele nostru se sperie când aude tunete.
Așa că-i dăm sedative,
fiindcă nu-i poți explica la infinit unui câine că sunt doar tunete.
Până la urmă îți spui: „Nu înțelege.”
Și atunci îi dai pastile.
M-am trezit, am trezit-o pe nevastă-mea s-o întreb: „Unde sunt sedativele?”
Mi-a zis că sunt în dulapul de sus.
Așa că mă duc să le iau, mă uit la flacon și văd că sunt expirate.
A trebuit s-o trezesc din nou să-i spun: „Scrie că sunt expirate.”
S-a enervat:
„Nu sunt expirate, sunt pastile noi într-un flacon vechi.”
Trebuia să-mi dau seama și singur. E vina mea.
Vin musafiri la noi, îi servim cu lapte și întreabă: „Laptele ăsta e expirat?”
Și trebuie să le spun: „E lapte nou într-o cutie de lapte veche.
Chiar atât de idiot ești?
Nu poți să-ți dai și singur seama?”
Cam asta i-am spus. Nu a fost la fel de amuzant.
Și apoi îmi spune că nu contează fiindcă pastilele de câini nu expiră.
Îi spun: „N-ai auzit nici măcar un zvon despre asta.”
Nu cunoaștem experți în pastile pentru câini. Știu sigur.
Niciun producător de pastile pentru câini nu-i trimite SMS-uri:
„Facem lucruri mari la fabrica de medicamente pentru câini.
Am vrut să te anunț pe tine prima
că am inventat un medicament care nu expiră.
Poți să-i spui soțului tău la ora 3:00.”
Avem o fiică.
Am dus-o la Disneyland când avea doi ani. Toată lumea ne-a spus că am greșit.
Nu le-am cerut părerea, dar ne-au spus cu mare plăcere.
„Aruncați banii pe geam, nu-și va aminti nimic.”
Le-am zis: „Crede în Minnie Mouse.
Pentru ea, Minnie Mouse e adevărată. Îmi place că se bucură.”
Mai bine o încui într-un dulap
și o întreb: „Îți amintești ziua de ieri? Nu?
Până când începi să-ți amintești,
nu mai irosesc niciun ban cu tine.”
Vrem să o învățăm să fie disciplinată
și este greu să disciplinezi copiii în zilele noastre.
Nu poți să-i bați peste fund,
sigur nu poți vorbi despre asta la microfon...
Deci ce faci? Poți să speri că funcționează.
Palmele la fund sunt o falsă problemă.
Erau videoclipuri cu o femeie certându-și copilul într-o parcare la Wal-Mart.
Toată lumea zice: „Nu e bine că-l bate.”
După mine, a fost o bătaie în toată regula.
Nu despre asta este vorba.
Am luat palme peste fund, ca cei din generația mea. Nicio problemă.
Dacă vorbești cu generațiile mai vechi, se comportă de parcă erau bătuți cu bâta.
Îți povestesc întâmplări și zici: „Așa ceva nu e posibil.
Trebuia să sunați la poliție.”
„Și poliția ne-ar fi lovit, toată lumea ne bătea!”
E super să revin acasă. Am reuniunea de 20 de ani de la absolvirea liceului
și sunt destul de entuziasmat, m-am implicat mult.
Nu am făcut facultatea, e ultimul grup de oameni pe care i-am întâlnit.
Așa că...
Adică, de abia aștept. Îmi place.
Am fost la reuniunea de zece ani. Mi-a plăcut.
Am sugerat una la 15 ani. Nimeni nu a vrut.
În fine, ne reunim la 20 de ani anul ăsta.
Prietenul meu mi-a spus: „Voi slăbi pentru reuniunea de 20 de ani.”
Mi se pare mereu... De genul: „De ce nu slăbești
pentru oamenii care ți-au fost alături în fiecare zi în ultimii 20 de ani?
Ți-ai obligat soția să se uite la corpul tău de bivol timp de 15 ani.
De ce nu slăbești pentru ea?”
El zice: „Nu, mă păstrez pentru oamenii pe care îi urăsc.”
Eu mă duc așa cum sunt. Dar știți...
Uitați ce s-a întâmplat. Nu știu ce să vă spun.
Da.
Eu...
Nu am făcut sport atunci, nu am început după ce am plecat,
așa că acum înțeleg cum merge treaba.
Nu fac sport deloc.
Nici măcar... Adică, nu este nimic de genul: „Uau, uau.”
Mai degrabă ceva de genul: „Da, ne-am prins.”
În fiecare hotel, întreb dacă au sală.
Nici măcar nu am echipament pentru sală.
Dar întreb: „Este deschisă non-stop? Voiam să încep diseară la miezul nopții.
Mă întrebam dacă e...”
Știți ce e mai ușor decât sportul?
Să spui că înainte aveai 135 de kilograme.
E foarte mult. Nu au cum să știe. Așa că...
Nu am avut 135 de kilograme,
dar arăt foarte bine pentru cineva care avea 135 de kilograme.
Poți spune: „Da, am obosit să mă simt mereu obosit, OK?
Evident, astăzi iau o pauză de la dietă, dar, în mod normal, sunt foarte strict.”
Dar nu mănânc nimic sănătos.
Mănânc...
Îmi plac merele, dar îmi plac doar merele gata tăiate.
Nu mănânc un măr întreg. Nu sunt cal, OK?
Puteți face un mic efort la fabrica de mere?
Cu toate acestea, merele ajung aici.
Am văzut o mulțime de documentare despre cum să mănânci mai sănătos.
M-am uitat la Fed Up și e vorba de tot ce mănânc în fiecare zi.
Tot ce am mâncat recent era acolo.
Știți zicala: „N-am mâncat asta de o veșnicie?”
Nu am mai spus asta de o veșnicie. Eu am mâncat de toate.
Bomboanele Airhead. Vă întrebați: „Încă merg bine?”
„Foarte bine.
Au mai multe culori acum, e destul de distractiv.”
Mă duc în multe lanțuri de restaurante. Asta e...
Nu-mi vin în minte decât localuri dintr-un lanț.
Și o fac de oaie de fiecare dată, dar tot revin.
Mă duc la McDonald's și nu am curaj să comand la Drive Thru
și să le zic: „Băieți, am cerut fără ceapă, asta are ceapa.”
Mă privesc de genul: „Ești prea bătrân ca să fii aici.
Nu mai veni aici. Nu e un restaurant adevărat.
Am 11 ani. Tipul ăsta are 90 de ani.
Mergeți la... Locuiți pe aproape. Mergeți într-un local obișnuit.”
Am avut o întreagă tărășenie la un Starbucks.
Am intrat în Starbucks, am comandat o cafea cu lapte,
nimic neobișnuit.
Tipul s-a uitat la mine ciudat.
Știi când îți intră ceva în cap?
„Sunt destul de sigur că nu a înțeles ce am spus.”
Dar ai ajuns prea departe, sunteți amândoi cu mâna pe card, așa că...
Așa că îți zici: „Să vedem ce crede el că a auzit.
Și am ajuns la capătul tejghelei și îmi dă lapte cu gheață.
A trebuia să-l întreb: „Ce e asta?”
Răspunde: „Lapte cu gheață.”
Zic: „Ce credeai... Arăt eu a psihopat, frate?
Nu... N-am comandat niciodată lapte în public în viața mea.
Niciodată în viața mea nu am ieșit și m-am gândit:
„Știi de ce am poftă acum? O cană de lapte. Asta aș vrea.”
Aș vrea o cană cu lapte.
Aș vrea să beau cu paiul, încă ceva ce nu am făcut niciodată.
Asta vreau. Și să adăugăm gheață.
Hai să facem ceva ce nici nu știam că se poate face.
Să facem totul în fața tuturor acestor oameni pe care nu îi cunosc.”
Și era un Starbucks într-un Target. Nu era un Starbucks independent.
Era un Starbucks de genul: „Noi nu servim chiar orice.”
Și am zis: „Serviți lapte cu gheață?
Serviți așa ceva?”
Eu merg la toate.
Tot revin și dacă încurcă toate comenzile.
Vreau să se descurce mult mai bine.
M-am dus la Wal-Mart. Merg acolo. Îmi place magazinul.
Sunt un client fidel Wal-Mart, acolo îmi fac cumpărăturile.
Am intrat într-un magazin și Wal-Mart a devenit cam...
Uneori, când intri, unii angajați...
Vorbești cu ei, ceva de genul: „Nu știu dacă lucrezi aici
sau dacă ești client, ambele par la fel de probabile.”
Dar sunt foarte săritori, ceea ce este drăguț.
Am intrat într-un magazin și încercam să cumpăr un hamac.
Așa că intru, mă duc acolo unde îmi imaginez că au hamacuri,
mă apropii de un tip și-l întreb: „Aveți hamacuri?”
El zice: „Ce este un hamac?”
Și m-a derutat destul de mult, așa că zic: „Am pronunțat greșit?”
Îi zic: „Cred că pronunț greșit, pentru că știi ce este.”
Încerc din nou: „Se zice «hamat», cu «T», așa e corect?
Aveți «hamaturi»?”
Și el răspunde: „S-au terminat «hamaturile», nu mai avem.
E sezonul «hamaturilor».”
M-am dus la mașină, am căutat pe Google de unde să cumpăr un „hamat”...
Și Google zice: „Vrei să cauți «hamac»?”
Sigur, Google. Unde ai fost când am avut nevoie de tine?
Cealaltă parte jenantă a întâmplării este că după aceea
l-am sunat pe un amic umorist să-i povestesc tărășenia.
L-am întrebat: „E amuzant, nu?”
Dar apoi l-am întrebat:
„Crezi că dacă spun că voiam să cumpăr un hamac,
o să pară că mă laud?”
Nu știu de ce, în mintea mea, asta cumpără bogătașii.
Ceva de genul... Un hamac la Wal-Mart.
Publicul va reacționa de genul: „Uau, nu știam că eram...
că am venit să ascultăm cât de bine îți merge.”
Frate, cum e să ai doi copaci așa de apropiați?
E super? Am auzit... Arată bine. Am văzut în poze.”
Am cumpărat o singură chestie de fițe.
Am făcut operație la ochi LASIK.
Locuiam în New York, așa că am făcut-o în Manhattan.
Mi-au oferit un preț bun, așa că a fost mai ușor.
A funcționat. Știți, nu pot vedea partea asta a sălii
și, în plus, partea pe care o văd arată aproape prea bine.
Nu, a mers bine.
Și au făcut câteva lucruri ciudate.
În afară de prețul bun oferit.
Vor să-ți arate un videoclip.
Înainte de operație, îți zic: „Urmăriți operația la ochi.”
Și zici: „Faceți operația odată. Nu vreau să văd.
Am încredere... Suntem într-o clădire, pare o chestie pe bune,
deci, haideți...
Dacă eram într-o camionetă, i-aș fi cerut tipului să văd un videoclip.
Dar, mă înțelegeți, purtați-vă normal.”
Și încă o chestie, nu mi-au cerut să vin însoțit.
Am întrebat: „Să vin cu cineva care să mă ducă acasă?”
„Nu, majoritatea vede bine...”
„«Majoritatea», sunteți siguri?
Nu e o problemă, pot să anunț pe cineva unde sunt.”
Iar ei zic: „Nu. Ați spus cuiva unde vă aflați?”
Așa că intru, îți dau un Valium.
Intri înapoi și faci operația, iar când termini,
îți dau niște ochelari mari și efectul de la Valium persistă.
Zic: „Vă simțiți bine?”
„Da, este cea mai tare intervenție chirurgicală...
Sincer, a fost o zi distractivă.”
„Vedeți bine?” Zic: „Da, sunt bine.”
Deci, cobor, sunt în Manhattan,
ies din clădire și mă îndrept spre metrou, la câteva străzi distanță.
Apoi, încep să mă doară ochii rău de tot și vreau doar să-i țin închiși.
Nu mai vrei să-i deschizi.
Îmi zic: „Nu pot să merg acasă.”
Deci, îmi iau telefonul, clipesc și găsesc numărul soției și o sun.
Îi zic: „Trebuie să vii să mă iei, nu văd nimic.”
Și îi spun: „Apropo, ar fi fost mai bine să vii cu mine.
De ce nu ești aici?”
Așa că i-am zis: „Trebuie să vii să mă iei,
nu știu unde sunt, am dat colțul de câteva ori.”
I-am spus: „Vino până la clinică
și apoi căută-mă în împrejurimi până când mă găsești.”
Și am stat... M-am sprijinit cu mâna de o clădire și am așteptat...
Pentru că mi-a fost frică că voi păși pe carosabil,
că voi merge în direcția greșită
și că mă voi trezi în mijlocul drumului, cu ochelarii mei de soare mari,
lucru care nu este chiar neobișnuit în New York, dar...
Așa că am stat sprijinit în mână, timp de 30 de minute.
Adică, am ajuns în punctul în care, dacă cineva ar fi venit direct la mine,
ar fi putut să mă ducă acasă.
Dacă... Dacă venea oricine și mi-ar fi zis: „Să mergem”,
m-aș fi mutat la ei pentru tot restul vieții.
E super să fii umorist, căci ai ocazia să călătorești mult.
Zbor foarte mult și nu e niciodată ușor.
Te gândești că orice avion în care te afli se va prăbuși.
Nu e... Știți, întunecat. Doar că... Nu e deloc relaxant.
Am pățit odată...
Am luat un avion și...
V-ați îmbarcat vreodată și toți pasagerii
semănau cu un grup care se prăbușește cu avionul?
Și îți zici: „Parcă am mai văzut acest grup.”
Odată, un pilot ne-a spus înainte să decolăm
că se pensionează și că e ultimul lui zbor.
Și te întrebi: „Frate, nu poți să ne spui asta când aterizăm?”
Nu o să fim alți oameni.
Suntem aceiași oameni.”
El zice ceva de genul: „Oricum, e ultimul meu zbor.”
Tot ce vă pot spune este că nu voi mai zbura din nou.
Încerc să fac față mai bine.
Acum când călătorești, mergi în diferite orașe
și mergi să vizitezi orașul.
Am fost în Wilmington, Carolina de Nord și... Da, vreo două persoane? În regulă.
Acolo este o navă mare de război,
pe un fel de râu, pentru că poți vedea malul opus.
Nu pare mare, dar probabil face parte din ocean.
E un loc unde te întrebi: „Pot să beau apa asta sau nu?"
Dar nu poți să întrebi cum stă treaba cu apa, așa că...
Nici nu m-am urcat pe vas, dar e acolo.
Voiam doar să vă asigur că l-am văzut, dacă mergeți.
Am căutat și alte lucruri de făcut.
Au acolo ceva numit: Cape Fear Serpentarium.
Și este doar casa unui tip
care are o grămadă de șerpi, șopârle și un crocodil
chiar în casa lui.
Deține recordul mondial pentru că a fost mușcat de o viperă de șapte ori.
E un record pe care nimeni nu încearcă să-l atingă.
Nu este... E un număr enorm.
A fost mușcat de trei ori și apoi de încă patru ori.
Atât de mult a fost mușcat.
E mult și de trei ori. De încă patru ori după aceea e prea mult.
Dar mi-am zis: „Trebuie să mă duc să văd asta, va fi fantastic.”
Deci mă duc acolo, intru înăuntru. Când intri, are un hol pus la punct.
Și, în hol, are doi papagali
și apoi o grămadă de postere antiguvernamentale.
Pe bune. Are doar chestiile astea.
Doi papagali și multe chestii despre dârele chimice.
Pe scurt, zice: „Despre aceste lucruri aș vrea să-ți vorbesc.”
Și îți zici: „Eu vreau să văd șerpii.”
Iar el zice: „Mai târziu, pot să-ți vorbesc despre asta?”
Și tu faci: „Să vedem cum merge treaba cu șerpii.”
Așa că am mers și am plătit: nouă dolari.
Evident, acceptă doar numerar.
Așa că i-am dat cei nouă dolari.
Primul șarpe care îl văd este o viperă de Gabon, extrem de veninoasă,
și are un text despre cât e de veninoasă.
Doi copii s-au furișat în grădina zoo din Washington.
La începutul anilor '80, exista încă o viperă de Gabon, nu se știe de ce.
Au reușit să intre și au pus-o într-un sac de gunoi.
Se îndreptau spre ieșire cu sacul de gunoi pe umăr,
ca și cum ar fi uitat ce au făcut.
Șarpele mușcă prin sacul de gunoi, pentru că e un sac din anii '80...
Acum nu e ca unul Glad, știți.
Pe atunci, sacii de gunoi nu erau așa la modă.
Deci, a mușcat copilul și copilul a intrat în comă timp de patru zile
și povestea se termină aici.
Și te întrebi: „Numai de asta am citit toată chestia asta.
A murit? A devenit mai puternic? Tu ești copilul?
Care este restul poveștii?
Dacă sunteți în zonă să mergeți neapărat,
dacă mergeți acolo, la ora 15:00, sâmbăta și duminica îi hrănește.
Așa că m-am uitat la ceas, era ora 15:00:
„Vom urmări cum îi hrănește.”
Primul șarpe pe care merge să-l hrănească e o mamba neagră.
E alt șarpe extrem de veninos
care nu ar trebui să existe în America decât la zoo,
cu siguranță nu în casa unui tip care urăște America.
Așadar ne pregătim să vedem cum mănâncă șarpele.
Coborâm acolo și pune niște plasă de gard în jurul lui,
astfel încât, dacă șarpele iese, să poată escalada gardul rapid.
Gardul e plin de găuri
pe care le-aș descrie ca un pic mai mari decât o mamba neagră.
Și... Adică, ne sprijinim pe gard, aducem copiii lângă gard
și le spunem: „Nu, vino aici”. Copiii își bagă nasul prin gard.
Deci stăm toți în jur și are o găleată de șoareci morți.
Ia un șoarece, îl aruncă acolo, șarpele îl mănâncă, ovaționăm toți
și apoi mergem mai departe.
Următorul șarpe este o anaconda de 3,5 metri.
E un șarpe uriaș.
Deschide cușca de sticlă și o proptește cu o scândură, așa e de mare.
O deschide, fără gard de sârmă, nu este veninos.
În cel mai rău caz: ne vom lua la trântă toți cu șarpele.
Deci, stăm acolo, își aduce din nou găleata.
De data asta, are iepuri morți în ea.
Cei mai mari iepuri pe care i-am văzut vreodată...
Aș fi plătit nouă dolari să văd ce viață au dus iepurii ăia.
Să văd cum a venit acolo iepurele la volan.
Ia niște clești gigantici. Păreau speciali pentru asta.
Apucă un iepure, se dă un pic înapoi,
va face șarpele să iasă după iepure, ca și cum vânează.
Deci, aici e iepurele, el, copiii și apoi noi.
El este singurul angajat de acolo.
Așa că stăm acolo, din fericire, șarpele iese și apucă iepurele.
Îl strânge, cade pe jos,
îl ridică și îl pune înapoi și zice: „Ei bine, iepurașul de Paște a murit.”
Gluma asta e pentru copii.
Am așteptat să spună că glumește. Dar nu a spus nimic.
Da, s-a holbat la copii, aproape ca să-i asigure.
Așa este.
Apoi zice: „În regulă, acum puteți să mângâiați șarpele.”
Nimeni nu l-a întrebat. Mergeam mai departe.
Nimeni nu zice: „Pun pariu că acum putem atinge șerpii.”
Oamenii plecau și el îi obligă pe copii să atingă șarpele
și majoritatea nu vrea să atingă șarpele.
Majoritatea mângâie iepurele pe care-l devorează.
Parcă eram în anii '30. Nu există reguli aici.
Este ca la teleschi.
V-ați urcat în teleschi și la jumătatea drumului vedeți: „Bara nu e închisă,
n-ar trebui să fie închisă?”
Nu fac asta niciodată.
Ultimul a fost crocodilul. Crocodilul de trei metri.
Crocodilul ăsta s-a holbat la noi din cușca lui
ca și cum încearcă să te țină minte că-l susții pe tipul ăsta.
Ceva de genul: „Te voi găsi într-o zi.”
Adică, dacă s-ar afla acum în sală cu o pălărie, n-aș fi surprins.
Așa sunt de stresat când ies din casă.
Deci, ne adunăm toți în jur, crocodilul e acolo,
tipul descuie ușa, ușa e descuiată, aduce găleata cu iepuri,
apucă un iepure
și îl aruncă acolo în timp ce noi privim.
El apucă iepurele, crocodilul vede iepurele
și înaintează, lovind ușa descuiată,
și, ne dăm seama, ruptă.
El lovește ușa, crocodilul iese pe mochetă,
unde suntem noi.
Copiii... E un crocodil de trei metri chiar pe podea.
Așa că toată lumea intră în panică.
E ca un film Godzilla.
Lumea fuge, toată lumea țipă,
oamenii plâng în hohote.
Toți sunt morți în spate. Doar presupui. Nici măcar nu te uiți.
Niște tipe întreabă: „Soțul meu...” Zic: „Soțul tău a mort, cucoană!
Nu avem ce căuta aici!
Sunt multe semne care spun că nu avem ce căuta aici.”
Și plecăm.
Pentru că următoarea era cobra. Ne zicem: „Nu știu dacă cobra e în cușcă.
S-ar putea să fi văzut toate astea.”
E o poveste reală și vă pot dovedi.
Am dovada că s-a întâmplat.
Este o recenzie pe Trip Advisor din ziua respectivă.
Nu am scris-o eu, nu sunt un tip care scrie recenzii.
Dar cineva a scris-o. Și o puteți citi.
Intrați pe Trip Advisor, introduceți „Wilmington, Carolina de Nord,
Cape Fear Serpentarium.”
Acolo, dați pe recenzii: de la patru stele la o stea.
Dacă vreți să vedeți despre ce vorbesc,
începeți cu cele cu o stea.
Dar toate sunt foarte amuzante.
Celor cu patru stele le-a plăcut, li s-a părut un loc grozav.
Cei cu două-trei stele, de obicei, sunt deranjați de propaganda din hol.
Nu pot trece peste asta.
Și, apoi, e una cu o stea intitulată: „Crocodilul a ieșit din cușcă.”
E cea mai tare recenzie de o stea pe care am citit-o.
Majoritatea sunt de genul... „Oh, posterul ăla te-a ofensat?
Dar a evadat un crocodil în timpul vizitei?
Pentru că noi am pățit-o
și credem că nu ar fi trebuit să dea buzna peste noi, deci o stea.”
Mulțumesc mult, oameni buni.
Sunteți un public minunat, apreciez mult. Mulțumesc mult.
Nate Bargatze, oameni buni!
Subtitrarea: Cristiana Cobliș