-Millaista oli? -Kivaa. Pidä hauskaa.
Hyvät naiset ja herrat, aplodit Nate Bargatzelle!
Me tehdään tämä.
Se on uskomatonta.
Tosi jännää olla täällä.
Kaikki show't eivät ole tällaisia. Esiinnyin kerran vankilassa.
Menimme ihan kokonaan sisälle. Siellä oli vähemmän väkeä kuin täällä.
Kuvitellaan, että te olette ne vangit.
Minä istun lavalla ja tyhmät vitsini floppaavat.
Vitsini liittyvät vapaana elämiseen. Mikään ei avaudu heille.
"Ihan tajuttomia ruuhkia nykyään. Kuka muistaa ruuhkat?"
Yksi vangeista alkaa kävellä kohti.
"Voi ei, nyt mennään. Olen nähnyt leffoja. Hän karkaa minun avullani."
Joten... En halunnut osoittaa häntä.
Mutta yritin jotain. "Sää on ollut aika oikukas.
Saako hän kävellä tänne päin?"
Hän olikin menossa vessaan, joka oli takanani.
Hyvä tyyppi. Tuomitsin hänet vaatteista ja paikasta.
Minun mokani.
Vankilan vessat ovat avoimia.
Takanani oli tiilimuuri, metrin korkuinen.
Eli minä, tiilimuuri ja pisuaarit.
Hän meni kuselle ja valitsi takanani olevan pisuaarin.
Seisoimme siinä kahdestaan.
Hän oli kusella, minä yritin puhua.
Hän kusi menemään ilman ongelmia.
En ole eläissäni nähnyt sellaista itsevarmuutta.
"Mistä tahansa häntä syytettiinkään, hän teki sen.
Syytön ei kuse noin. Tuo kaveri ei pääse vapaaksi."
Poistin some-sovellukset puhelimestani.
Jätin Instagramin. Se on vielä ihan okei.
Se on turvallinen.
Twitterissä julkkikset kertovat miten surkea sinä olet.
Sitä se on, koko päivän. Presidentinvaalit suututtivat kaikki,
ja sitten oli se putkijuttu. "Se pitää estää!"
"Joo, niin pitää." En edes tiedä missä se on.
En löytänyt sitä. En tiedä vieläkään mitä siinä putkessa oli,
tai oliko se maan päällä vai alla, mutta: "Se pitää estää.
Ihmisillä on juttuja siellä, ei putkia voi heitellä...
Ei putkia voi heitellä minne huvittaa."
Seuraan Leonardo DiCapriota.
Olen iso fani ja haluan nähdä, miten hän elää.
Hän ei tviittaa mitään hauskaa. Sen olen oppinut.
Hän viittasi: "Ihmiset tappavat 100 miljoonaa haita vuodessa."
Ei kertonut mitään ratkaisua.
Olin kotona Tennesseessä, kaukana meristä.
Valtava määrä. Jos joku kysyisi montako haita maailmassa on -
en olisi veikannut sataa miljoonaa.
Ehkä miljoonaa. Kuka tietää, kuinka paljon niitä on?
Tviittasin takaisin: "Okei, en tapa yhtään haita."
En tiedä. Sitäkö sinä halusit tällä?
En tapa haita. En ole ollut lähelläkään tilannetta,
jossa harkitsen hain tappamista.
En ole edes tavannut haita koskettanutta, mutta nyt en lähde enää mukaan.
Facebookissa omat kaverisi kertovat kuinka surkea sinä olet.
Se on paikallisempi.
Kellään ei ole hyvä päivä Facebookissa. Kaikilla on kauhein päivä ikinä.
Sen tsekkaa aina ensimmäisenä, kun herää.
"Haluatko nähdä murhavideon?"
"En todellakaan. Heräsin juuri.
Halusin vain nähdä kenellä on synttärit."
"No, se lähti jo pyörimään, joten..."
"Okei, katsotaan sitten sitä."
Vaimoni suuttuu, kun en tykkää hänen kuvistaan.
"Miksi et tykkää kuvistani?"
"Eikö yhdessä eläminen ja kaikki tämä muu riitä?
Ja tykkäsinhän minä. Sanoin sinulle, että tykkäsin kuvasta, kun otimme sen.
Katsoin sitä ja olen kuvassa. En voi tehdä enempää sen hyväksi."
Olemme olleet yhdessä koko elämäni.
Aloimme seurustella, kun olin 21. Olen nyt 37.
Siirryin äidistä vaimooni.
En tiedä miltä tuntuu elää niin, ettei joku nainen ole sanomassa:
"Tuota ei ehkä kannata tehdä."
Ja nyt meillä on tytärkin, joten en saa koskaan tietääkään.
Riitelemme edelleen. Kun on ollut naimisissa pitkään,
riita voi syntyä milloin vain.
Aloimme riidellä aamukolmelta. Heräsimme riidelläksemme.
Koiramme on ihan vauhko ukkosella, joten annamme sille rauhoittavia -
koska joskus on vain hyväksyttävä, ettei koira tajua mikä ukkonen on.
"Ota tämä."
Heräsin ja herätin vaimonkin kysyäkseni missä rauhoittavat ovat. "Kaapissa."
Hain ne ja purkin mukaan ne olivat menneet vanhoiksi.
Herätin vaimon uudestaan. "Nämä on vanhoja."
Hän ärsyyntyi. "Eikä ole. Uusia pillereitä vanhassa purkissa."
"Miten en tuota älynnyt? Minun moka."
Joskus vieraamme kysyvät, onko maito vanhaa.
"Ei, vaan uutta maitoa vanhassa tölkissä. Miten tyhmä sinä oikein olet?
Miten sinä et sitä älyä?"
Sanoin noin vaimolleni, vähemmän hauskasti.
Sitten hän sanoi, etteivät koirien lääkkeet edes voi mennä vanhaksi.
Sanoin: "Tuosta et ole kyllä kuullut edes huhua."
Emme tunne yhtään koiralääkkeiden valmistajaa, joka tekstaa vaimolleni:
"Isoja uutisia koiralääketehtaalta.
Keksimme juuri lääkkeen, joka ei vanhene.
Kerro se toki miehellesikin joskus aamukolmelta."
Veimme tyttäremme Disneylandiin, kun hän oli kaksi. Se oli kuulemma virhe.
Ihmiset kertoivat näkemyksensä ilomielin.
"Tuhlaatte rahaa, ei hän sitä muista." Sanoin: "Mutta hän uskoo Minniin.
Minni on hänelle totta. On kiva nähdä se riemu."
Pitäisikö hänet lukita komeroon? "Muistatko eilisen? Etkö?
En haaskaa sinuun rahaa, ennen kuin alat muistaa juttuja."
Yritämme pitää hänelle kuria, ja se on vaikeaa nykyään.
Lapsia ei saa piiskata, eikä siitä ainakaan voi puhua mikrofoniin.
Minkäs teet? Toivot parasta.
Piiskaamista liioiteltiin.
Oli video naisesta, joka tappeli lapsensa kanssa parkkiksella.
"Ei lapsia saa piiskata."
Se oli ihan oikea tappelu. Nyt ei ole puhe siitä.
Minua piiskattiin lapsena, eikä siinä mitään.
Vielä vanhemmat sukupolvet ovat kuin heitä olisi piesty mailoilla.
He kertovat juttuja, joita ei saisi tapahtua.
"Olisitte kutsuneet poliisit." "Poliisitkin pieksivät meitä!"
Kiva olla taas kotona. Tänä vuonna on lukioni 20-vuotisluokkakokous,
ja olen aika innoissani siitä.
En jatkanut yliopistoon, joten nämä ovat viimeiset tapaamani ihmiset.
Tuskin maltan odottaa. Mahtavaa.
10-vuotisluokkakokous oli huippu. 15-vuotisjuttua kukaan ei halunnut.
Ja 20 vuotta tulee täyteen tänä vuonna.
Kaverini aikoo laihduttaa luokkakokouksen takia.
"Miksi et laihduta niiden takia,
jotka ovat eläneet kanssasi viimeiset 20 vuotta?
Vaimosi on joutunut katsomaan ruhoasi jo 15 vuotta.
Tee se hänen vuokseen."
"Äh, säästän sen ihmisille, joita inhoan."
Minä menen tällaisenaan.
Näin pääsi käymään. Mitä tähän voisi sanoa?
En...
En kuntoillut lukiossa, enkä sen jälkeen,
joten katsotaan miten käy.
En kuntoile yhtään.
Ette vaikuta hämmästyneiltä.
"Joo, näin arvelinkin."
Kysyn joka hotellissa kuntosalia. Minulla ei ole edes treenivaatteita.
"Onko se aina auki? Ajattelin aloittaa tänä yönä.
Jos se vain onnistuu."
On helpompaa vain kertoa kaikille painaneensa ennen 150 kiloa.
Se on paljon. Eivät he sitä tiedä.
En ole koskaan painanut niin paljon, mutta näytän hyvältä entiseksi läskiksi.
"Väsyin olemaan aina väsynyt.
Tänään on mässypäivä, mutta yleensä dieetti pitää."
En syö mitään terveellistä.
Pidän omenoista, mutta vain valmiiksi leikatuista.
En syö kokonaista. En ole mikään hevonen.
Omenatehtaan tyypit voisi pistää hommiin.
Tai mistä omenat nyt tulevatkaan.
Katson ohjelmia, jotka opettavat syömään oikein.
Niissä kielletään kaikki ne ruoat, joita syön joka päivä.
Niissä ei ole mitään, mitä en olisi vasta syönyt.
"Enpä ole syönyt tätä aikoihin." En ole sanonut noin aikoihin. Syön kaiken.
"Vieläkö Airheadseja myydään?" "Joo, ja paljon."
"Värejä on nyt enemmän, mikä on kivaa."
Syön liikaa ketjuruokapaikoissa. En oikein osaa mennä muualle.
Ne mokailevat jatkuvasti, mutta silti käyn niissä.
En kehtaa sanoa McDonald'sin ajokaistalla:
"Tilasin ilman sipulia ja tässä on sipulia."
He vastaavat: "Olet liian vanha tänne. Älä tule enää. Ei tämä ole ravintola.
Minä olen 11-vuotias. Hän on 90.
Sinähän asut täällä. Mene normaaliin ravintolaan."
Minulla oli ongelmia Starbucksissa.
Tilasin Starbucksissa jääkahvin maidolla, perusjuttu.
Hän katsoi minua oudosti ja se sai minut ajattelemaan:
"Hän ei takuulla kuunnellut minua."
Mutta kosketatte jo kumpikin luottokorttia, joten...
"Okei, katsotaan sitten mitä hän luuli kuulleensa."
Menen tiskin päähän ja hän ojentaa maidon jäillä.
Kysyin mitä se oli. "Maito jäillä."
"Näytänkö sinusta psykopaatilta?
En ole ikinä tilannut maitoa julkisella paikalla.
En ole eläissäni ollut ulkona ja ajatellut,
että nytpä maistuisi kupillinen maitoa.
Kupillinen maitoa, jonka joisin pillillä, mitä en koskaan tee.
Tehdään niin, ja lisätään jäitä. Tehdään jotain todella omituista.
Tehdään niin näiden ventovieraiden nähden."
Ja se oli Targetissa oleva Starbucks, jossa valikoima on muutenkin rajoitettu.
"Saako teiltä mahdollisesti maitoa jäillä?"
Käyn kaikissa ketjuruokaloissa, ja aina niissä mokataan.
Haluaisin niiden petraavan.
Käyn Walmartissa, ei minua haittaa.
Olen Walmart-miehiä.
Kävin yhdessä. Jotkut Walmartin työntekijöistä ovat sellaisia,
ettei heistä tiedä ovatko he töissä vai asiakkaina. Se on 50/50.
Mutta he haluavat auttaa, mikä on kiva.
Halusin ostaa riippumaton,
joten menin sinne, missä arvelin niiden elävän.
Kysyin yhdeltä tyypiltä: "Myyttekö te riippumattoja?"
Hän kysyi: "Mikä on riippumatto?"
Hämmennyin hetkeksi, ja mietin, lausuinko sen jotenkin hassusti.
"Taisin sanoa sen hassusti, koska tiedät kyllä mikä se on.
Kuulostaako piippumatto P:llä oikeammalta? Myyttekö te piippumattoja?"
"Piippumatot on loppuneet.
Nyt on niiden sesonki."
Lähdin pois, menin autoon ja googlasin "piippumaton".
Google kysyi: "Tarkoititko riippumattoa?"
Todellakin. Missä olit, kun sinua kaivattiin?
Tähän liittyy toinenkin nolo juttu.
Soitin koomikkokaverilleni ja kerroin tästä,
koska se oli hauska tapaus. Sitten kysyin:
"Pitääköhän yleisö riippumaton ostamista leveilynä?"
Jostain syystä se tuntuu minusta ylelliseltä ostokselta.
Riippumatto Walmartista.
Ja yleisö olisi, että: "Oho, sitä vaan elvistellään makealla elämällä.
Onko kiva, kun omistaa kaksi lähekkäin kasvavaa puuta?
Se näyttää kivalta. Olen nähnyt kuvia."
Tein yhden hienon hankinnan.
Kävin LASIK-leikkauksessa.
Asuimme New Yorkissa, joten se tehtiin Manhattanilla.
Sain hyvän tarjouksen, mikä auttoi kovasti.
Se toimi. En näe huoneen tätä puolta,
mutta tämän puolen näen melkein liiankin hyvin.
Ei, hyvin se meni, mutta he tekivät pari outoa juttua.
Tarjouksen lisäksi. He haluavat näyttää videon.
"Katso ensin video silmäleikkauksesta."
"En halua, leikatkaa nyt vaan.
Olemme rakennuksessa ja kaikki vaikuttaa aidolta, joten..."
Jos se olisi tehty pakussa, video olisi kiinnostanut,
mutta kaikki oli normaalia.
Eivätkä he käskeneet ottamaan ketään mukaan.
"Otanko jonkun mukaan saattajaksi?"
"Ei, useimmat näkevät..." "Useimmat? Onko varma?"
"Voin kertoa jollekin missä olen."
"Älä kerro. Kerroitko jo jollekin?"
Menin sinne ja sain Valiumin.
Homma hoidettiin, ja kun leikkaus oli tehty,
sain isot aurinkolasit ja Valium vaikutti vielä.
"Kaikki hyvin?" "Joo. Tämä oli hauskin leikkaus ikinä.
Koko päivä on ollut tosi kiva."
"Näetkö kunnolla?" "Joo, näen." Lähdin siitä Manhattanille.
Aloin kävellä metroasemalle parin korttelin päähän.
Silmiin sattui ikävästi ja halusin pitää niitä kiinni.
En halunnut avata niitä, enkä päässyt itse kotiin.
Tiirailin puhelintani ja sain soitettua vaimolle.
"Tule hakemaan minut. En näe kunnolla.
Sinun olisi pitänyt tulla mukaan. Miksi et ole täällä?
Tule etsimään minua. En tiedä enää missä olen.
Aloita siitä paikasta,
ja laajenna aluetta, kunnes löydät minut."
Nojasin rakennukseen ja seisoin paikoillani.
Pelkäsin ajautuvani jonnekin kadulle,
ja seisovani kohta tiellä isot aurinkolasit päässäni.
Ei se tosin olisi kovin outoa New Yorkissa.
Seisoin siinä käteeni nojaten ainakin puoli tuntia.
Siinä vaiheessa kuka tahansa itsevarmasti käyttäytyvä -
olisi voinut viedä minut kotiinsa. Seuraava, joka sanoisi "mennään",
olisi kumppanini lopun elämääni.
Koomikkona saa matkustaa paljon.
Lennän paljon, eikä se ole koskaan helppoa.
Pelkään aina, että juuri se kone putoaa alas.
Se on synkkää. En voi koskaan rentoutua.
Näyttävätkö muut matkustajat teistä koskaan sellaiselta porukalta,
joka kuolisi lentokoneonnettomuudessa?
"Olen tainnut nähdä kaikki ennenkin."
Eläköityvä lentäjä kertoi ennen lähtöä lentävänsä viimeistä lentoaan.
"Olisit kertonut vasta laskeutumisen jälkeen.
Emme me mihinkään karkaa. Samat tyypit täällä ovat."
"Kävi miten kävi, tämä on viimeinen lentoni."
En kyllä lennä enää.
Yritän matkustaa fiksummin. Kun tulen uuteen kaupunkiin,
kiertelen paikkoja ja katson nähtävyyksiä.
Kävin Wilmingtonissa, Pohjois-Carolinassa. Jaaha, joku muukin?
Siellä on iso sotalaiva.
Se näyttää olevan joessa, koska vastaranta näkyy,
mutta se on varmaan joku merenlahti.
En ole ihan varma, voisiko sitä vettä juoda.
Mutta eihän sitä kehtaa kysyä, miten vesi toimii.
En noussut laivaan, mutta siellä se on. Halusin vain kertoa, että näin sen.
Etsin muitakin juttuja. Siellä on myös Cape Fear Serpentarium.
Se on yhden tyypin koti, jossa hänellä on käärmeitä, liskoja ja yksi krokotiili.
Hänellä on maailmanennätys kyynpuremissa. Seitsemän kertaa.
Kukaan ei yritä rikkoa sitä ennätystä.
Tosi monta puremaa.
Kyy on purrut häntä kolmesti, ja vielä neljä kertaa sen jälkeen.
Niin monta kertaa.
Kolme on jo paljon, neljä sen jälkeen on liikaa.
Mutta halusin nähdä sen, se kuulosti huikealta.
Menin sinne. Hänellä on talossaan aula.
Aulassa on kaksi papukaijaa ja hallituksen vastaisia julisteita.
Se on totta. Hänellä on sellaisia.
Kaksi papukaijaa ja juttuja kemikaalivanoista.
Hän yrittää viestittää: "Näistä olisi kiva jutella."
"Tulin vain katsomaan käärmeitä." "Okei, mutta ehkä sen jälkeen?"
"Katsotaan, miten käärmeiden kanssa käy."
Maksoin yhdeksän taalaa. Käteisellä tietysti, sellaisessa paikassa.
Ensin oli gaboninkyy, älyttömän myrkyllinen käärme.
Lapussa luki miten myrkyllinen se on.
Kaksi nuorta oli murtautunut 80-luvulla eläintarhaan varastamaan gaboninkyyn.
He laittoivat sen muovipussiin ja heittivät sen olalleen lähtiessään,
kuin olisivat unohtaneet mitä tekivät.
Käärme puri pussin läpi. Se oli 80-luvun pussi, ei mikään kestosäkki.
Muovipusseilla meni silloin heikosti.
Käärme puri poikaa, joka vajosi koomaan neljäksi päiväksi.
Muuta siinä ei kerrottu.
Mutta siksihän me ylipäänsä luemme sen lapun.
Kuoliko poika? Tuliko hänestä vahvempi? Oletko sinä se poika?
Jos olette menossa sinne,
ruokinta-ajat ovat lauantaisin ja sunnuntaisin kello 15.
Vilkaisin kelloa, se oli kolme. "Kiva, näen kun ne syövät."
Ensin ruokittiin mustamamba.
Sekin on tosi myrkyllinen, eikä sen kuuluisi olla Amerikassa,
varsinkaan Amerikkaa vihaavan tyypin talossa.
Menimme katsomaan sitä.
Tyyppi asetti kanaverkkoa käärmeen ympärille,
estämään käärmeen karkaamisen.
Kuvailisin kanaverkon reikiä hieman mustamambaa suuremmiksi.
Nojasimme siihen ja siellä oli lapsiakin,
jotka painoivat naamansa ihan kiinni verkkoon.
Tyypillä oli sankollinen kuolleita hiiriä.
Hän heitti yhden käärmeelle, joka söi sen. Me hurrasimme ja jatkoimme matkaa.
Sitten oli 3,5-metrinen anakonda. Se oli valtava.
Tyyppi avasi lasihäkin kakkosnelosella, se oli niin iso.
Ei kanaverkkoa, se ei ole myrkyllinen. Pahimmassa tapauksessa joudumme painimaan.
Seisoimme siinä ja tyyppi otti taas sankonsa.
Nyt siinä oli kuolleita jäniksiä. Isoimpia näkemiäni jäniksiä.
Olisin maksanut sen jäniksen elämän näkemisestä.
Miten se päätyi sinne?
Tyyppi käytti jättipihtejä. Ne olivat kuin tehdyt siihen hommaan.
Hän nappasi jäniksen ja astahti taaksepäin.
Hän aikoi houkutella käärmeen saalistamaan.
Eli jänis, tyyppi, lapset ja me.
Hän oli paikan ainoa työntekijä.
Seisoimme siinä. Onneksi käärme nappasi jäniksen.
Se kuristi jänistä, joka putosi.
Tyyppi vitsaili lapsille: "No niin, pääsiäispupu on kuollut."
Eikä hän edes sanonut, että se oli vitsi.
Hän tuijotti lapsia tiukasti, jotta viesti meni varmasti perille.
Sitten hän sanoi: "Nyt saatte koskea käärmeeseen."
Kukaan ei pyytänyt. Lähdimme pois. Käärmeiden silittäminen ei innostanut.
Tyyppi pakotti lapset silittämään käärmettä. Useimmat silittivät jänistä.
Paikka oli kuin 30-luvulta, ei mitään sääntöjä. Kuin hiihtohissi.
Joskus hiihtohissin tanko ei lukkiudu. "Pitikö tämän olla kiinni? En minä osaa."
Viimeisenä oli kolmemetrinen krokotiili. Se oli tuijottanut häkistään kaikkia -
kuin vihaisena sen tyypin tukemisesta.
"Löydän sinut jonain päivänä."
En yllättyisi, vaikka se olisi täällä hattu päässään.
Niin hermona olen aina ulkona.
Seisoimme krokotiilin ympärillä.
Tyyppi avasi häkin oven ja otti jänissankon.
Hän aikoi heittää jäniksen häkkiin, jotta näemme kun kroko syö.
Krokotiili näki jäniksen tyypin kädessä,
ja ryntäsi ovea päin, joka oli lukitsematon ja myöskin rikki.
Krokotiili törmäsi ovea päin ja tönäisi tyypin matolle meidän luoksemme.
Lattialla oli kolmemetrinen krokotiili.
Kaikki sekosivat. Se oli kuin Godzilla- leffasta.
Ihmiset juoksivat ympäriinsä ja itkivät silmät päästään.
Jälkeen jääneitä pidettiin kuolleina. Taakse ei katsottu.
Joku nainen nyyhki: "Mieheni..." "Hän on mennyttä, rouva!"
"Emme saisi olla täällä! Kylteissäkin lukee niin!"
Ja sitten lähdimme. Seuraavana oli kobra. "Onkohan kobra vielä häkissään?
Ehkä se seurasi esitystä kanssamme."
Tämä on tositarina, ja voin todistaa sen.
TripAdvisorissa on palautetta siltä päivältä.
Ei minulta, en kirjoita palautteita.
Mutta joku kirjoitti.
Etsikää TripAdvisorista "Wilmington, North Carolina, Cape Fear Serpentarium".
Arvostelut menevät neljästä tähdestä yhteen.
Tämä palaute löytyy yhden tähden arvosteluista.
Kaikki ne tosin ovat hauskoja lukea.
Neljän tähden tyypeistä paikka oli mahtava.
Kolmen ja kahden tähden tyyppejä häiritsi liikaa aulassa oleva propaganda.
Yhden tähden kohdalla on: "Krokotiili karkasi häkistä."
Paras lukemani yhden tähden arvostelu.
"Tuliko julisteista paha mieli? Pääsikö krokotiili karkuun, kun olitte siellä?
Meille kävi niin, eikä niin olisi pitänyt käydä, joten yksi tähti."
Kiitoksia!
Olitte mahtavia, kiitoksia.
Nate Bargatze!
Tekstitys: Niko Kiiskinen