СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Вітайте на сцені Меліссу Вілласеньйор!
Господи.
Гаразд. Це…
Мені дуже приємно.
Дякую, друзі.
Боже. Як же приємно. Дякую.
Рада бачити ваші миловиді обличчя.
Мене звати Мелісса.
Я щодня повторюю афірмації, аби підвищити самооцінку.
Це позитивні самоустановки.
Я кажу собі:
«Я — смішна. Я — чудова письменниця».
Але я зрозуміла: мій голос звучить так саркастично, що я собі не вірю.
«Я дуже розумна».
На щастя, я — пародистка. Пародіюю Доллі Партон, і…
Її голос чудово підбадьорює. Знаєте?
Тепер я промовляю афірмації голосом Доллі, виходить куди краще.
«Я дуже розумна».
«Я…»
«Я найкраща пародистка».
«У мене весь час з'являються креативні ідеї».
«Я написала "Джолін"».
Джолін
Благаю, не відбивай мого коханого
«Бачите?»
Я не написала «Джолін».
Це добре спрацьовує.
«Я така вродлива».
«Мене люблять. Я все зумію».
Я завжди кохатиму себе
«Я працьовита. Я зосереджена».
«Я легко досягаю мети».
Я працюю з дев'ятої до п'ятої Так заробляю собі на життя
Радше з десятої вечора до півночі Бо більше часу мені не дають
«Бо стендапи йдуть вночі. Зрозуміли?»
Я завжди намагаюся бути кращою Меліссою. Добре?
Зараз мене в собі дратує те,
що я белькочу замість того, аби поводитись упевнено чи попросити щось.
Сиджу в ресторані, хочу щось попросити офіціанта.
Не хочу нікому докучати, тож дивно будую речення.
Кажу: «Рисова каша, ви маєте її?»
«Безалкогольні коктейлі? Робите тут такі?»
«Рахунок. Оплатити готові».
Говорю, як Йода, коли нервуюся. Задом наперед.
Кажу: «Рисова каша, ви маєте її?»
Чекайте. Йоду давно не пародіювала. Маю спробувати.
«Безалкогольні коктейлі. Робите… Робите?»
Чекайте… Бляха.
«Рахунок. Маєте… Оплатити готові».
Забудьте. Не хочу всратися.
Тут потрібно тужитися.
Багато пародій, які я роблю, допомагають мені.
Думала… Пародіюю гру «Сімс». Знаєте таку? Пам'ятаєте таку?
Гаразд. Може, ви ще в неї граєте.
Але я пародіюю Сімів, щоб оборонитися.
Як іду сама, а за мною хтось іде слідом,
то вдаю Сіма. Це їх відлякує.
Роблю так…
«Привіт».
Якщо не знаєте, хто такі Сіми, подивіться. Вони смішні.
Мушу визнати, що я не найрозумніша.
Гаразд? Я думала…
Іноді таке забрідає в голову. Думаю: «Ні. Чому так подумала?»
Нещодавно сказала подрузі: «Послухай».
«Гадаю, що маю малі цицьки,
бо я все життя спала на животі».
«Не могли вирости».
«Я їх сплющила».
Подруга каже: «Це так не працює».
Я їй: «Нікому не кажи».
Я ще така дитина. Розумієте?
Думала про це. Боже, яка ж я дитина.
Дивіться, мої батьки… Моя бухгалтерка — моя мама.
Платить податки, схвалює контракти. Усе без мене.
Я така вдячна батькам.
Вони допомагають мені з паперами.
Тому я вирішила: вони помруть, і я з ними хочу.
Не хочу вовтузитися з документами.
Жартую. Я житиму.
Я дуже близька з родиною. Я з Лос-Анжелесу.
Іноді, коли маю перерву від фільмування,
їду додому, зупиняюся вдома в батьків.
Вони це обожнюють. Я — ні.
Увесь час.
У батьків мені не подобається,
коли повертаюся додому після стендапів
або гулянки з друзями. Перша година ночі.
Мама завжди підхоплюється з ліжка, аби потеревенити.
Вона мене любить. Розумію.
Але я думаю: «Не зараз, мамо. Уранці поговоримо».
Ненавиджу базікати з мамою о першій.
Вона сердита, ріже правду в очі, напівсонна.
Одне око розплющене. Лякає мене.
Чищу зуби, думаю: «Коли вже зможу йти спати».
А потім у люстро бачу, вона підходить. На вигляд, як діснеївська відьмочка. Лише…
«Ти вдома?»
«Так холодно».
«Тобі холодно, Меліссо?»
«Холодно».
«Мені холодно, дивлячись на тебе».
«Ти чому без шкарпеток або капців?»
«Тому ти завжди хворієш».
«Ось. Візьми мої капці».
«Ні, мамо. Босою мені добре».
«Не хвилюйся. Я маю запасні в кишені».
«Не сперечайся зі мною. Гаразд?»
«Що ж…»
Руки стискає.
«Що це ти вдягла?»
«Безглуздий одяг. Могла б причепуритися. Ти ж тепер зірка».
Кажу: «Мамо, це мій стиль». «Гаразд».
«Я його не розумію».
«Одяг можу позичити».
«Візьми мій одяг від "Барбері" чи "Майкла Корса"».
«Не люблю М. Корса».
«Усі люблять цього дизайнера».
«Його поважають».
«Що ж…»
«У тебе вусики з'явилися».
«Подбай, аби їх не було. Ти ж тепер зірка».
«Бачила, я купила стілець?»
«У "Хоум Ґудс"».
«Не чіпай. Маєш брудні руки».
«Що ж…»
«Ходімо завтра в "Костко"?»
«Ненавиджу "Костко"».
«Боже. Піцею там почастую».
«Гаразд».
Дякую.
Люблю ходити обідати з мамою. Це наша «фішка».
Обідати.
Коли ми кудись виїжджаємо поїсти, вона завжди за кермом.
Я не хочу бути за кермом, бо вона постійно дає поради.
Коментує, як вожу авто, а знає, що мене це дратує.
Тож вона переходить на шепіт.
А це навіть гірше, бо я її все ще чую.
Усе, що вона шепче, звучить непристойно для моїх цнотливих вух.
Вона нашіптує: «Повільніше».
«Зашвидко».
На пасажирському сидінні, схопилася за поруччя.
Вона натискає…
Може, на тому боці встановили гальма, про які я не знаю.
«Повільніше!»
«Ми досі на стоянці».
«Повільніше».
«Припини».
«Спокійніше».
«Як же холодно».
«Ми ж не поспішаємо».
«Моя спина!»
«Ось місце. Там».
«Проґавила».
«Тепер припаркуйся ззаду». «Як вульгарно!»
Це правда.
Мій тато теж смішний. Він — повна протилежність мами.
Мама завжди ріже гірку правду. Це неприємно, але смішно.
Тато — її протилежність. Чутливий. Хоче всім догодити.
Веселий. Хоче, щоб усі всміхалися.
Обожнює мюзикли.
Мама мюзикли ненавидить.
Їздила з татом у його вантажівці, по радіо лунає пісня з «Бріоліну».
Але зараз немає ніде…
І мій тато такий: «Так».
А мама сидить тут, мов…
«Ненавиджу цей фільм».
«Ненавиджу Денні Зуко».
Якось увечері я була сонною, а мама підходить і каже:
«Приснилося, що твій тато став геєм».
Це ж якось…
Гадаю, їй так здається, бо на свій день народження
він вмикає свій улюблений фільм «Співаючи під дощем». Дивиться й танцює.
Співаю під дощем
Вона, мабуть, це бачить і думає: «Так і знала».
Бідний тато.
Динаміка така сама, як у Джона Кенді й Стіва Мартіна у фільмі
«Літаком, потягом і автомобілем». Знаєте?
Сваряться, як герої фільму.
Чую, розмовляють у кімнаті. Мама каже:
«Агов, Майку».
«Ти не мусиш усім подобатися. Гаразд?»
«Не мусиш усім подобатися».
«Я всім не подобаюся, нічого. Я ж не рюмсаю».
«Мені байдуже».
Тато каже: «Досить, Лупе».
«Я хотів, аби діти посміялися. Мали тяжкий тиждень».
«Майку, ти їм не подобаєшся. Ніхто тебе не любить».
Заходжу й питаюся: «Усе гаразд?»
«У мене — так».
«А тато плаче».
«Ніхто його не любить».
Вона — задирака. Він також трохи дивакуватий.
Коли він танцює, то робить отак. Розумієте?
Мама іноді на нього гляне й каже:
«Якби ми разом училися, я б тебе била».
Чорт.
Я з мексиканської родини. Таким потрібно ділитися.
Є тут мексиканці? Так.
Мало хто мені вірить.
Кажуть: «Ти не схожа на мексиканку». Починаю виправдовуватися.
Кажу: «Вибачте. Забула вдягти моє сомбреро».
«Я що, звук "р" не чітко проговорюю?»
«Пробачте». І відтанцьовую від них якнайдалі.
«Пробачте».
Я американізувалася. Громадянка в другому поколінні.
У дитинстві іспанської мови не вчилася.
Але зараз надолужую.
Учу мову, адже я…
Чимало родичів говорять виключно іспанською.
Наприклад, бабуся, моя абуеліта.
Я навіть не знаю, хто вона. А це неправильно. Знаєте?
Погано, що, коли я її бачу, я лише всміхаюся й киваю.
«Привіт, абуеліто. Як справи?»
Вона не переймається. Може сидіти, дивитися на мене. Пишається.
«Дякую. Ти теж гарна».
«Пам'ятай».
Потім говорить з іншими іспанською.
«Знаю, що я божевільна. Ти теж, га?»
Ні. Я — ні.
«Що? Голос змінився. Що ви там кажете? Мені не до вподоби».
«Що за дідько?»
«Справедливо».
Це був прабабусин голос.
Мала з вами поділитися. Не сумуйте. Вона нещодавно померла.
Прожила 105 років.
Яка паливода. Вона була найкращою.
Я тут згадувала бабусю. Найяскравіший спогад про неї…
Була вечірка на Святвечір,
а вона надзюрила на канапу, і…
У такому віці ви на це заслужили.
Дзюрте, де хочете. Це ж честь.
Я пам'ятаю той Святвечір.
Усі пішли. Північ.
Ми побачили на канапі калюжку.
Не знали, вино це було чи сеча.
Пізно, ми блазнювали.
Мама схопила подушку, каже:
«Понюхай».
А я люблю все нюхати. Я й нюхнула.
Тепер я розмовляю іспанською.
Я сказала…
Обожнюю свою культуру, але дитиною я була неслухом, не цінувала її.
Я була неслухом.
Ми їли лише страви мексиканської кухні. Часто їли квасолю.
А я жалілася мамі: «Не хочу більше квасолі».
«Не треба більше квасолі».
«Хочу фетучіні альфредо».
Не готували мені альфредо.
Єдиний Альфредо в домі — дядько,
який приносив іще квасолі.
Гадаю, бабуся була б щаслива дізнатися, що я маю хлопця.
Я маю хлопця.
І знаєте що? Я дуже вдячна. Гаразд?
Я ненавиджу зустрічатися. Справді.
Ненавиджу, бо… Чому зустрічатися?
Ненавиджу, бо я кумедна.
А більшість…
Дивіться. Я…
Здебільшого на побаченнях я сама регочу, аж за живіт беруся.
Така смішна. Знаєте?
А хлопцеві невтямки.
Думаю: «Швидше б додому, побуду наодинці».
«Я така кумедна».
Фліртувати я не люблю.
Не виходить.
Фліртувати з моїм голосом?
Коли я фліртую, звучу, як гордовитий тато.
Так здається.
Коли я фліртую, кажу: «Привіт. Ти сьогодні гарний».
«Гарний піджак».
«Маєш гарний вигляд, хлопчику мій».
«Чорт. Забудь, що сказала "хлопчику мій"».
«Що ж, роби домашнє завдання».
Мушу похвастати. Мій хлопець — скрипаль.
Добрий скрипаль. Не поганий.
Так. Не жартую.
Скількох ви знаєте скрипалів? Особисто?
Не багатьох.
Іноді чую, як він грає на скрипці.
У кімнаті, так…
Це ж моторошно. Розумієте?
Я хвилююся. Почуваюся, як на «Титаніку».
Знаєте, корабель тоне, скрипалі грають…
Тож я починаю збирати цінні речі.
Кажу: «Швидше. Хапай пластівці, пса. Шматок дерева».
Каже: «Що ти робиш із дверима?»
Кажу: «Жінок і дітей рятують першими, суко».
Він таке сонечко.
Він грав на скрипці на похоронах моєї бабусі.
Це дуже мило.
А потім стало дивно.
Після панахиди мої тітоньки підійшли до нього і сказали:
«Зіграєш на моєму похороні».
Це ж так моторошно.
А ще, дуже дивно, бо він грав пісню «Дорога до пекла».
Розумієте?
На похороні почула, як плаче немовля.
Почула…
Знаю, це страшно.
Зроблю ще раз.
Почула немовля, і я… Немовлята завжди плачуть у церкві.
І я собі подумала, знаєте?
Я завжди хочу потримати немовля лише в церкві.
Вони завжди плачуть, а це ж привід звідти вислизнути.
Тримаєш дитину… І кажеш: «Маю йти. Дитина вередує».
Виходиш на вулицю, кажеш: «Дякую, дитино».
«Там було так нудно».
Мій хлопець має дітей.
Має двох синочків.
Я люблю проводити з ними час,
бо мені до вподоби все дитяче.
Тож я чудово бавлюся.
Іноді він говорить із дітьми, а насправді зі мною.
Дивиться на дітей: «Подивимося "Король Лев"?»
«З Рафікі? Так!»
«Гаразд. Хто хоче макаронів із сиром?»
«Хто надзюрив у штани?»
«Я».
«Бабуся так робила».
Іноді я дітям імітую голоси.
Це підвищує мою самооцінку, бо вони сміються з будь-якого голосу.
Якось зробила голос Мікі Мауса:
«Агов, хлопці. Які ж ви особливі. Плуто!»
А вони просто…
Посіпаку якось теж пародіювала. Кажу: «Банан».
Еша Кетчума, хлопчика з «Покемонів»:
«Пікачу. Скажи, що вони особливі».
«Піка, Пікачу!»
Якщо вони не сміються з моїх голосів,
я не маю іншого виходу, вдаю Картмана.
Кажу: «Ви мене не поважаєте».
«Відсмокчіть у мене. Я йду додому».
Заслужили на це.
Іноді, коли ми разом гуляємо,
мій хлопець розказує їм щось цікаве, а я теж про це вперше чую.
Так. Ішли тротуаром. Гаразд?
А він їм показує: «Діти, дивіться, тут повз слимак».
«Слимак проповз, за ним тягнеться лискуча доріжка».
Їм байдуже. Але мені? Кажу: «Серйозно? Це слимак таке робить?»
Я не знала. Маю 33 роки, а не знала.
Була в захваті, пішла додому, і…
Пошукала в інтернеті «слиз слимака». Не робіть цього.
Якщо вам не подобаються мерзотні речі.
Я люблю дізнаватися щось нове. Гаразд?
Розказувати друзям щось цікаве,
аби вони думали:
«Ого. Мелісса знає багато всього пізнавального».
Знаєте, що бісить? Як хтось сумнівається в інформації,
я втрачаю впевненість.
Ходила на прогулянку з хлопцем. Кажу:
«Агов. Це ж отруйний плющ. Знаєш, як його відрізнити?»
«Листочків три, їх не зачепи».
А він каже: «Справді?»
«Не знаю».
«Не знаю. Здається, десь читала».
«Не знаю. Не покликайся на мене. Не кажи друзям».
«Боже. Тепер бішуся».
«Піди обваляйся в них, то дізнаємося».
Він має чудове почуття гумору, я це ціную.
Зустрічалася з хлопцями, які не сміялися з моїх жартів,
а це ж найгірше, що може бути.
Ти повністю на самоті.
Якось зустрічалася з одним. Ми поїхали в Мексику.
Там щось сталося, і я подумала: «Нічого не вийде. Він не сміявся з мене».
Ми були на човні. Гаразд?
Заходило сонце.
Ми на барвистому човнику в Мексиці.
На човнику лише він і я.
Я подивилася на його сідниці. Мені можна. Ми ж зустрічаємося.
Бачу, що в нього сповзли штани. Виднілася щілина.
Що ви робите, як бачите щілину між сідницями?
Тикаєте туди пальцем.
Мій мозок такий: «Так. Звісно, тикаєте пальцем».
Тримати там пальця треба недовго. Швиденько…
Побачила щілину й подумала: «Круто. Зараз зроблю».
Тик.
А він мені: «Не роби так. Мені не приємно».
«Справді?» Каже: «Мені не подобається».
Дісталися до суші.
А я думаю: «Господи».
Знаєте, коли вам смішно,
а іншій людині — ні, то ви ще дужче регочете?
Зі мною сталося саме це.
Я така: «Не думай про це більше. Забудь».
Ні. У думках постійно прокручувала.
Постійно чула: «Тик». «Не роби так».
Ще не відчувала себе самотнішою, сміючись.
Після того я подумала: «Розійдемося».
Набрала його:
«Нічого не вийде. Маємо різне почуття гумору. Це не страшно».
Він каже: «Наведи приклад, коли ми не сміялися разом».
«Того разу на човні, коли я тикнула тебе пальцем».
«Тикнула пальцем на човні».
Він каже: «Мені не приємно».
«У дитинстві тато так робив».
Так щоразу.
Кажу: «Цікаво».
«Твій тато, наче, крутий».
«Вони з твоєю мамою ще разом? Бо я хочу всю ніч тикатися».
У Мексиці він хотів зайти до церкви,
а я завжди вередую під час відпусток.
Я мала перерву від фільмування шоу SNL, кажу:
«Не хочу йти до церкви».
«Не хочу йти. Ні».
Пішли ми до церкви, він каже: «Дідько, зачинено, бо був землетрус».
І тут я подумала: «Дяка богу».
Бо довелося б немовля шукати.
Хочу вивчити іспанську,
аби розмовляти нею в спальні з моїм хлопцем.
Деякі… Так, було б сексуально.
Я зустрічалася з хлопцями… Спокійніше.
Я…
Наче я б на таке погодилася.
Може, слід так і зробити. Смішно буде.
Я хочу вивчити іспанську для забав.
Зустрічалася з хлопцем, навіть із кількома, які казали:
«Ти ж мексиканка, знаєш непристойності іспанською?» Я кажу: «Ні».
«Але
я можу спародіювати покійну бабцю».
Бо вона померла.
Я знаю, що сьогодні ви бачите, що я багато жартую. Гаразд?
Я так планую робити щодня. Але…
Отож, я про це подумала,
як я постарію і вмиратиму,
хочу, аби моїми останніми словами було щось смішне. Добре?
Я люблю сміятися із себе.
Планую зробити так: я буду стара й немічна, лежатиму в ліжку.
Сім'я довкола мене.
«Онучата, ідіть сюди».
«Ідіть». Іще й голосом таким. «Ідіть сюди».
«Скажу вам щось важливе».
«Що, бабусю?»
«Я…»
«Так?»
«Я…»
«Кажи вже».
«Я…»
Ніколи не став мудрецем
Бідняком, який краде, не вдавалося жити
Ось і все, що я можу заспівати
Бо Netflix не має авторських прав на пісню
Усе, що я можу заспівати
Ось і все, що можна взяти З пісні гурту Nickelback
«Це що, Nickelback?» «Так, уривок пісні. Так».
«Чекайте. Буде ще».
«Ні».
«Так».
«Бабусю. Умирай уже».
«Ні. Як неввічливо. Ні».
«Я скажу, коли».
«Я…»
«Припини».
«Я…»
Я не ідеальна людина…
«Це "Хубастенк". Бабуся їх любить».
«Умирай уже».
«Звісно».
Прокидайся, зроби макіяж «Чоп Чуї»
Кінець.
Дякую, друзі.
Переклад субтитрів: Никоненко Ю.