A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Köszöntsétek Melissa Villaseñort!
Te jó ég!
Jól van. Ez…
Ez nagyon kedves.
Köszönöm.
Nagyon jól esik. Kösz.
Örülök, hogy ennyi kedves arcot láthatok.
Melissa vagyok.
Minden nap szoktam dicsérni magam, hogy megerősítsem az önbizalmam.
Pozitív dolgokat mondok magamnak.
Ilyesmiket:
„Vicces vagyok. Jó író vagyok.”
De annyira szarkasztikus a hangom, hogy nem hiszek magamnak.
„Nagyon okos vagyok.”
De szerencsére jól tudok utánozni másokat. Például Dolly Partont.
Nincs is az övénél felemelőbb hang.
Mostanában Dolly hangján biztatom magam, és sokkal jobban működik.
„Annyira okos vagyok.
Olyan…
jó vagyok abban, amit csinálok.
Mindig annyi kreatív ötletem van.
Én írtam a „Jolene”-t.
Jolene
Kérve kérlek Ne vedd el a párom
Látjátok?”
Nem én írtam a „Jolene”-t.
De azért működik.
„Olyan szép vagyok.
Szerethető vagyok. Ügyes vagyok.
Mindig szeretni fogom magam
Keményen dolgozom. Koncentrálok.
Könnyen elérem a céljaimat.
Kilenctől ötig robotolok A kenyérkeresés kemény dolog
Vagy inkább tíztől éjfélig Mert csak ennyi időt kapok
Mert a standup este van. Értitek?”
Mindig igyekszem jobb önmagammá válni.
Mostanában az zavar magamban,
hogy amikor asszertívnek kéne lennem, vagy kérnék valamit, habogok.
Ha étteremben vagyok, és rendelnék a pincértől,
nem szeretek zavarni, ezért tőmondatokban beszélek.
Azt mondom: „Tejberizs. Van?
Arnold Palmer. Készítenek?
A számla. Megkaphatnánk?”
Mindig Joda mesterré változom, ha ideges vagyok.
„Tejberizs. Van?”
Várjatok! Egy ideje nem gyakoroltam a jodámat.
„Arnold Palmer. Készítenek?”
Várjatok! Basszus.
„A számla. Megkaphatnánk?”
Mindegy. Nem akarok bekakálni.
Eléggé kell nyomni közben.
Néha nagyon jól jön, hogy jól tudok utánozni másokat.
Meggyőzően utánozom a Sims-t. Emlékeztek?
Jó. Vagy lehet, hogy még játszotok vele.
A simek utánzása önvédelmi mechanizmus nálam.
Ha egyedül sétálok, és úgy érzem, valaki követ,
úgy teszek, mintha sim lennék. Ijesztő. Csak…
„Szia!
Helló!”
Ha nem ismeritek a Sims-t, keressetek rá, nevetni fogtok.
Meg kell mondjam, nem én vagyok a legélesebb kés a fiókban.
Az jutott eszembe…
Néha beugranak dolgok, amiket én sem tudok hova tenni.
Nemrég azt mondtam egy barátomnak: „Figyelj!
Szerintem azért kicsi a mellem,
mert egész életemben hason aludtam.
Nem tudott megnőni.
Összenyomtam.”
Azt felelte: „Ez nem így megy.” „Jó. Ne mondd el senkinek!”
Nagyon gyerekes tudok lenni.
Azon gondolkodtam, mennyire gyerekes vagyok.
A szüleim…
Anyukám könyvelő.
Ő intézi az adómat, a szerződéseimet. Nem olvasok el semmit.
Annyira hálás vagyok a szüleimért.
Annyit segítenek a papírmunkában.
Ezért úgy döntöttem, ha már nem lesznek, én sem leszek.
Nem akarok adminisztrálni.
Vicceltem. Nem megyek sehova.
Közel állok a családomhoz. Los Angeles-i vagyok.
Ha épp szünet van az SNL-nél,
hazamegyek a szüleimhez.
Imádják. Én nem annyira.
Mindig ez van.
Nem szeretek a szüleimnél aludni, ha későn érek haza egy fellépésről
vagy a barátaimtól. Hajnali egy van.
Anyám kipattan az ágyából, hogy csevegjünk kicsit.
Mert szeret. Értem.
„De ne most, anya! Majd reggel beszélünk.” Utálok hajnali egykor beszélni anyámmal.
Morcos, túl őszinte, és félig alszik.
Az egyik szeme van csak nyitva. Ijesztő.
Mosom a fogam. Alig várom, hogy ágyba kerüljek.
Meglátom magam mögött a tükörben.
Mint egy banya egy Disney filmben. Csak…
„Hazaértél?
Olyan hideg van.
Nem fázol, Melissa?
Én fázom.
Fázom, ha rád nézek.
Miért nincs rajtad zokni vagy papucs?
Ezért betegszel meg mindig.
Tessék! Vedd fel a papucsom!”
„Szeretek mezítláb lenni.”
„Nem gond. Van a zsebemben egy másik pár.
Ne feleselj, jó?
Egyébként is…”
Feljebb húzza a karját.
„Mi van rajtad?
Nem tetszik a ruhád. Lehetnél csinosabb. Fellépéseid vannak.”
„Anya, ilyen a stílusom.” „Jól van.
Nem értem.
Bármikor megkérdezhetsz.
Kölcsönadom a Burberry vagy Michael Kors cuccaimat.”
„Utálom Michael Korst.” „Mindenki szereti Michael Korst.
Tisztelik.
Egyébként is…
Van egy kis bajuszod.
Csinálj vele valamit! Fellépéseid vannak.
Láttad, milyen új széket vettem?
HomeGoods.
Ne nyúlj hozzá! Büdös a kezed.
Egyébként is…
Eljössz velem holnap a Costcóba?”
„Nem. Utálom a Costcót.” „Istenem. Meghívlak pizzázni.”
„Oké.”
Köszönöm.
Szeretek anyámmal ebédelni. Közös tevékenység.
Együtt eszünk.
De mindig ragaszkodom hozzá, hogy ő vezessen.
Nem szeretek én, mert mindig beleszól.
Megjegyzéseket tesz, de tudja, hogy idegesít,
ezért mindig csak suttog.
Ami még rosszabb, mert így is hallom,
és olyan mocskosnak hangzik minden, amit mond.
Azt suttogja: „Lassabban!
Ne ilyen gyorsan!”
Az anyósülésen ül, és kapaszkodik.
És nyomja a…
Kell legyen ott egy fék, amiről nem tudok, mert beletapos.
„Lassan!”
„Még állunk.”
„Lassíts!
Hagyd abba!
Finoman!
Finoman.
Olyan hideg van.
Nem rohanunk sehova.
A hátam!
Ott van egy hely. Ott!
Elmentél mellette.
Most hátra kell parkolnunk.” „Anya!”
Minden szó igaz.
Apám is vicces figura.
Anyám ellentéte.
Anyám durván őszinte. Fáj, de vicces.
Apám az ellentéte. Érzékeny. Mindenkinek meg akar felelni.
Vidám. Azt akarja, hogy mindenki mosolyogjon.
Imádja a musicaleket.
Anyám utálja a musicaleket.
Apám furgonjában ülök, vezet, és megszólal az a dal a Grease-ből.
Nincs hova bújjak…
Apám meg: „Igen!”
Anyám csak ül ott…
„Utálom a Grease-t.
Utálom Danny Zukót.”
Egyik ilyen este anyám odajött hozzám, és azt mondta:
„Azt álmodtam, hogy apád meleg lett.”
Ami…
Szerintem azért gondolja, mert minden évben, a szülinapján
apám beteszi az Ének az esőben-t. Az a kedvenc filmje.
Beteszi, és táncol rá.
Ének az esőben
Anyám meg ránéz, és azt gondolja: „Tudtam.”
Szegény apa.
Úgy vannak egymással, mint John Candy és Steve Martin
a Repülők, vonatok és automobilok-ban. Emlékeztek?
Úgy vitatkoznak, mint a filmben.
Hallom a szüleimet a szobából. Anyám:
„Hé, Mike!
Nem kell, hogy mindenki szeressen. Oké?
Nem kell mindenkinek szeretnie.
Engem sem szeretnek. Nem baj. Nem sírok miatta.
Nem érdekel.”
Apám meg: „Hagyd abba!
Meg akartam nevettetni a gyerekeket. Nehéz hetük volt.”
„Nem szeretnek, Mike.
Senki nem szeret.”
Bemegyek. „Anya, apa, jól vagytok?”
„Én igen.
Apád sír.
Senki nem szereti.”
Anyám mindenkit piszkál. Apám kicsit lúzer.
Valahogy így szokott táncolni.
Anyám néha ránéz, és azt mondja:
„Ha a suliban találkozunk, tuti megverlek.” Azta.
A családom Mexikóból származik. Gondoltam, elmondom.
Vannak még Mexikóból?
Nem sokan hiszik el.
Sokan azt mondják, nem is tűnök mexikóinak.
Mindig szabadkozom.
„Sajnálom. Elfelejtettem a sombrerómat.
Nem pergettem eléggé az r-eket?
Sajnálom.” Aztán elsalsázom.
„Sajnálom.”
De eléggé amerikanizálódtam. Második generációs vagyok.
Gyerekként nem tanultam meg spanyolul.
De most tanulok.
Azért tanulok, mert…
sok rokonom csak spanyolul beszél.
Mint a nagymamám, az abuelitám.
Nem ismerem rendesen, és ez nem jó így.
Nem jó, hogy ha látom, csak bólogatok és mosolygok.
„Szia, Abuelita. Hogy vagy?”
Nem érdekli. Csak ül és néz engem.
Olyan büszke rám. Csak…
„Kösz. Te is bonita vagy.
Sose felejtsd el!”
Aztán másokkal beszél spanyolul.
„Tudom, hogy loca vagyok. Te is, nem?”
„Nem. Én nem.”
„Micsoda? Megváltozott a hangnem. Mit mondtok? Nem tetszik.”
„Mi a fene?”
„Jól van.”
Hát így beszél a nagymamám.
El kell mondanom. Ne szomorodjatok el! Nemrég meghalt.
De 105 éves volt.
Kemény csaj. Ő volt a legjobb.
Az az egyik kedvenc emlékem róla,
amikor egyik szenteste
a kanapénkra pisilt, és…
Ennyi idősen megteheted. Kiérdemelted.
Mehet bárhová. Megtiszteltetés.
Emlékszem arra az estére.
Mindenki elment. Éjfél volt. Láttunk egy tócsát a kanapé párnáján.
Nem tudtuk, bor-e vagy pisi.
Késő volt, merészek voltunk. Anya megfogta a párnát.
„Szagold meg!”
Imádok dolgokat szagolgatni. Beleszippantottam.
Most már beszélek spanyolul.
Azt mondtam…
Imádom a kultúrámat, de gyerekként seggfej voltam. Nem értékeltem.
Seggfej voltam.
Mindig mexikói ételeket ettünk. Rengeteg babot.
Folyton panaszkodtam anyának. „Nem kérek több babot!
Csak babot ne!
Fettuccine alfredo tésztát akarok.”
Nem kaptam semmilyen alfredót.
Az egyetlen Alfredo a bácsikám volt, de ő csak még több babot hozott.
Nagymamám örülne, ha tudná, hogy van egy novióm.
Van pasim.
Igen. És nagyon hálás vagyok érte.
Utálok randizni. Tényleg.
Utálom, mert… Minden randin…
Utálok randizni, mert olyan vicces vagyok.
És legtöbbször…
Figyeljetek!
A legtöbb randimon egyedül nevetgéltem.
Sziporkáztam.
A csávó meg nem értette.
Alig vártam, hogy hazaérjek, és magam legyek.
Olyan vicces vagyok.
Nem szeretek flörtölni.
Nem működik.
Az én hangommal? Flörtölni?
Úgy hangzom, mint egy büszke apuka.
Ez a rezgésszámom.
Így flörtölök: „Nagyon jól nézel ki ma.
Tetszik a dzsekid.
Nagyon fess vagy ma, fiam.
Fenébe! Felejtsd el a végét.
Mindegy. Menj, fejezd be a leckéd!”
A barátom… Dicsekednem kell. Hegedűművész.
És jó benne. Nem rossz.
Igen. Tényleg.
Hány hegedűművészt ismertek? Milyen gyakran láttok hegedűt?
Nem gyakran.
Néha hallom, ahogy játszik.
A szobában…
Elég félelmetes. Feszült leszek tőle. Mintha a Titanicon lennék.
Amikor süllyed, és kijönnek a hegedűsök…
Felnyalábolom minden ingóságomat.
„Gyorsan! A zabot, a kutyát, meg egy darab fát!”
Ő meg: „Mit csinálsz az ajtómmal?”
Mire én: „Nők és gyerekek először!”
Igazán drága.
Ő játszott a nagyim temetésén is,
ami nagyon kedves volt.
De aztán furán alakult.
Mise után minden nagynéném odament hozzá,
hogy majd az ő temetésükön is hegedüljön.
Elég komor.
Meg azért is furcsa, mert a „Highway to Hell”-t játszotta.
Tudjátok?
A temetésen sírt egy kisbaba.
Így…
Tudom, hogy ijesztő.
Megint megmutatom.
Hallottam a babát, és… A babák mindig sírnak a templomban.
Tudjátok, mire gondoltam?
Egyetlen helyen akarok babát a kezembe, a templomban.
Mert mindig sírnak, ami azt jelenti, hogy kimehetsz.
Fogod a babát… „Ki kell mennem. Sírni kezdett.”
Kimész. „Annyira kösz, baba!
Olyan unalmas volt bent.”
A barátom apuka.
Két kisfia van.
Szeretek velük lógni, mert rájöttem, hogy hasonlítok a gyerekekre.
Remekül szórakozom.
Néha a gyerekeihez beszél, de magamra veszem.
Azt kérdezi: „Megnézzük az Oroszlánkirály-t?”
„Rafikivel? Igen!”
„Ki kér sajtos tésztát?”
„Ki pisilte le a nadrágját?”
„Én.
Nagymamámra ütöttem.”
Néha elszórakoztatom a fiait,
ami jót tesz az önbizalmamnak, mert mindenen nevetnek.
Mickey egeret utánoztam.
„Sziasztok, fiúk! Különlegesek vagytok. Plútó!”
Ők meg…
Egyszer minyon is voltam a kedvükért. „Banán!”
Ash Ketchum a Pokémon-ból. A kisfiú, aki azt mondja:
„Pikachu, mondd el a fiúknak, milyen különlegesek!”
„Pika, Pikachu!”
De ha a srácok nem nevetnek a hangomon, akkor nem tehetek mást. Cartmanre váltok.
„Tartsátok már tiszteletben a tekintélyemet!
Bekaphatjátok a faszomat. Hazamegyek.”
Megérdemlik.
Néha, ha velük lógok,
a barátom érdekességeket mesél nekik, amiket én is akkor hallok először.
A járdán sétáltunk.
Rámutatott valamire. „Gyerekek, ez itt csiganyálka.
A kis csillogó nyomvonal a csiga után.”
A fiúkat nem érdekelte. De engem! „Komolyan mondod? A csiga csinálja?
Nem tudtam. 33 éves koromig nem tudtam.”
Annyira izgatott lettem. Hazamentem…
és rákerestem. Angolul. Ne keressetek rá a „snail trailre”.
Csak ha szeretitek a szaftos dolgokat.
Imádok érdekességeket tanulni. Szeretem elmesélni őket a barátaimnak,
hogy azt gondolják:
„Hű! Melissa mennyi mindent tud!”
Csak az a baj, hogy ha valaki visszakérdez,
teljesen elbizonytalanodom.
A barátommal kirándultam.
„Az ott mérges szömörce. Tudod, honnan tudom?
Ha hármas a levele, ne nyúlj bele.”
Visszakérdezett. „Tényleg?”
„Nem tudom!
Nem tudom. Olvastam valahol.
Ne hivatkozz rám! Ne mondd a barátaidnak!
Most felhúztam magam.
Nyúlj hozzá, ha akarod, és derítsd ki!”
Jó humora van. Nagyon hálás vagyok ezért.
Jártam már srácokkal, akik nem nevettek azon, amin én,
és borzalmas.
Olyan magányos érzés.
Pár éve jártam egy pasival.
Elmentünk Mexikóba, ahol történt valami, és utána azt gondoltam:
„Ez nem működik. Nem nevetett.”
Egy kis hajón voltunk.
A naplementében.
Egy kis színes mexikói hajóban.
Csak mi ketten voltunk a hajón.
Ránéztem a fenekére. Szabad. Jártunk.
Lecsúszott a nadrágja, látszott a kőművesdekoltázs.
Mit csinálsz ilyenkor?
Beleböksz.
Egyből azt gondoltam: „Igen. Meg kell böknöm.”
Nem hagyod ott hosszan az ujjad. Csak gyorsan…
Megláttam a dekoltázst. „Király. Bökök.”
Bök.
Mire ő: „Ezt ne csináld! Nem szeretem.”
„Tényleg?” Ő meg: „Nem szeretem.”
Kiértünk a partra.
Azt gondoltam: „Te jó ég!”
Volt már, hogy nevettetek valamin,
de a másik nem értette, és ettől még jobban nevettetek?
Hát velem ez történt.
„Ne gondolj rá! Engedd el!”
De nem. Ott zakatolt a fejemben.
Folyton ez járt az eszemben. Bök. „Ne csináld ezt!”
Hihetetlenül magányos voltam, ahogy nevettem.
Hazaértünk, és éreztem, szakítanom kell. Felhívtam.
„Ez nem fog menni. Nem ugyanazokon a dolgokon nevetünk. De nem baj.”
„Mondj egy példát! Mikor nem nevettünk együtt?”
„A hajón, amikor megböktelek.
Megböktelek a hajón.”
„Igen, azt nem szeretem.
Gyerekkoromban apám csinálta.”
Mindig ez van.
Azt mondtam: „Érdekes.
Jó fejnek hangzik apukád.
Még együtt vannak anyukáddal? Egész éjjel bökdösnék.”
Mexikóban templomba is el akart menni,
de én a nyaralásokon megmakacsolom magam.
Végre elszabadultam az SNL-től, és azt mondtam:
„Nem akarok templomba menni.
Nem akarok. Nem.”
Elvitt a templomhoz, de az földrengés miatt zárva volt.
Azt gondoltam: „Hála istennek!”
Hol találtam volna egy babát?
Azért tanulok spanyolul,
hogy bevihessem a hálószobába.
De… Igen, dögös lenne.
Randiztam srácokkal… Oké. Nyugi.
Én…
Ezt csinálnám az ágyban.
Talán ezt kéne. Vicces lenne.
Nem. A barátom miatt tanulok spanyolul. Jártam srácokkal, akik azt kérdezték:
„Mexikói vagy. Tudsz szexi dolgokat mondani spanyolul?”
Én meg: „Nem.
De
a halott nagymamámat utánozhatom.”
Mert meghalt.
Látjátok, hogy ma mennyit nevetek a saját vicceimen.
Életem minden napján ezt akarom csinálni.
Gondolkodtam rajta,
és ha majd öreg leszek,
azt akarom, hogy az utolsó szavaimon is nevessek.
Imádom megnevettetni magam.
Ez a terv. Öreg leszek, törékeny. Fekszem a kényelmes ágyban.
Körülöttem a család.
„Kis unokák, gyertek ide!
Gyertek.” A hangom is ilyen lesz. „Gyertek!
Mondanom kell nektek valami fontosat.”
„Igen, nagyi?”
„Én…”
„Igen?”
„Én…”
„Mondd már!”
„Én…”
Sose lett belőlem bölcs vén
Szegényként még lopni se tudtam
Es ebből ennyit énekelhetek
Mert nincs meg a dalhoz a joga a Netflixnek
Ezért csak ennyit énekelhetek
Ennyire futotta a Nickelback dalából
„Ez Nickelback volt?” „Igen. Egy része.”
„Várj! Tudok még.”
„Ne!”
„De igen.”
„Ne, nagyi! Csak menj!”
„Nem! Micsoda neveletlenség!
Én mondom meg, mikor.
Én…”
„Hagyd abba!”
„Én…
Nem vagyok tökéletes…
Hoobastank. A nagyi egyik kedvence.”
„Menj!”
„Bevettétek.”
Ébredj fel, tedd a sminket fel „Chop Suey”.
Zárjuk is ezzel.
Köszönöm!
A feliratot fordította: Kondi Viktória