Toivottakaa tervetulleeksi Melissa Villaseñor!
Hyvänen aika.
No niin. Tuohan on…
Oikein kultaista.
Kiitos kovasti.
Voi pojat. Sepä tuntui hyvältä. Kiitos.
Mukava nähdä kauniit kasvonne.
Minä olen siis Melissa.
Olen ihminen, joka tarvitsee päivittäistä itsetunnon vahvistamista.
Puhun itselleni positiivisesti.
Sanon asioita kuten:
"Olen hauska ja loistava kirjoittaja."
Mutta ääneni kuulostaa niin sarkastiselta, etten usko minua.
"Olen tosi fiksu."
Onneksi osaan imitoida julkimoita. Yksi niistä on Dolly Parton.
Hänellä on kaikista piristävin ääni.
Olen puhunut itselleni Dollyn äänellä, ja se toimii paljon paremmin.
"Olen niin fiksu."
"Olen…"
"Olen loistava työssäni."
"Keksin luovia ideoita koko ajan."
"Kirjoitin Jolenen."
Jolene
Ole kiltti Älä miestäni vie
"Näettekö?"
En kirjoittanut Jolenea.
Mutta se toimii hyvin.
"Olen niin kaunis."
"Olen rakastettava. Olen kykenevä."
Rakastan minua aina
"Olen ahkera. Olen keskittynyt."
"Saavutan tavoitteeni helposti."
Rehkin yhdeksästä viiteen Kyllä sitä näinkin leivän saa
Enemmänkin kymmenestä keskiyöhön Vain silloin pääsen ääneen
"Koska standup-keikat pidetään illalla."
Yritän aina olla parempi Melissa.
Juuri nyt minua hermostuttaa se,
että mumisen, kun pitäisi olla itsevarma tai pyytää jotain.
Jos olen ravintolassa ja haluan pyytää tarjoilijalta jotain,
en halua vaivata heitä ja kysymykseni ovat nurinkurin.
Kysyn: "Riisivanukas, onko sitä?"
"Arnold Palmer? Teettekö niitä täällä?"
"Lasku. Olemme valmiita sille."
Puhun kuin Yoda hermostuneena. Eli nurinkurin.
Kysyn: "Riisivanukas, onko sitä?"
Odottakaa. En ole tehnyt Yodaa vähään aikaan. Pakko harjoitella.
"Arnold Palmer. Teettekö…"
Odottakaa. Paska.
"Lasku. Onko sitä? Olemme valmiita sille."
Antaa olla. En halua kakata.
Se pitää työntää ulos.
Monista imitaatioistani on paljon apua.
Ajattelin Sims-imitaatiotani. Muistatteko Sims-pelin?
Hyvä on. Tai ehkä pelaatte sitä edelleen.
Mutta Sims-imitaationi on puolustusmekanismi.
Jos kävelen yksin ja tunnen, että joku seuraa minua,
esitän simiä. Seuraaja pelästyy.
Teen vain näin.
"Hei."
Jos et tunne peliä, etsi se myöhemmin ja naurat sitten.
Pakko sanoa, etten ole fiksuin ihminen.
Ymmärrättekö? Ajattelin…
Välillä keksin asioita, joita en ymmärrä jälkikäteen.
Kerroin tämän äskettäin ystävälleni. "Hei. Kuuntele."
"Tissini ovat pienet,
koska olen nukkunut mahallani koko ikäni."
"Ne eivät voineet kasvaa."
"Liiskasin ne."
Ystäväni sanoi: "Se ei toimi niin."
Käskin häntä unohtamaan asian.
Olen erittäin lapsellinen.
Mietin asiaa. Olen oikea pentu.
Vanhempani…
Äitini on kirjanpitäjäni.
Hän hoitaa veroni ja sopimukseni. En lue mitään.
Olen kiitollinen vanhemmilleni.
He auttavat minua paljon paperitöissä.
Siksi olen päättänyt, että kun he nukkuvat pois, lähden myös.
En halua hoitaa paperitöitä.
Vitsailen vain. Pysyn täällä.
Olen todella läheinen perheeni kanssa. Olen Los Angelesista.
Joskus kun olen tauolla SNL-ohjelmasta,
palaan kotiin nukkumaan vanhempieni luona.
He pitävät siitä. Minä en.
Kaiken aikaa.
En halua viettää yötä vanhempieni luona,
kun tulen myöhään standupista -
tai hengailtuani ystävieni kanssa. Kello yksi yöllä.
Äitini hyppää sängystä ylös viettääkseen aikaa kanssani.
Hän rakastaa minua. Tajuan sen.
Sanon aina: "Ei nyt, äiti. Jutellaan huomenna."
Inhottaa puhua äidilleni kello yksi aamulla.
Hän on äkäinen, niin rehellinen ja puoliksi unessa.
Toinen silmä on auki. Se on pelottavaa.
Harjaan hampaitani odottaen sänkyyn pääsemistä.
Sitten näen äidin peilissä takanani.
Hän näyttää Disney-noidalta.
"Oletko kotona?"
"On niin kylmä."
"Etkö palele, Melissa?"
"Minua palelee."
"Paleltaa katsoa sinua."
"Mikset käytä sukkia tai tossuja?"
"Siksi aina sairastut."
"Tässä. Ota tossut."
"Ei, tykkään olla paljain jaloin."
"Älä huoli. Minulla on varapari taskuissani."
"Äläkä puhu minulle tuohon sävyyn."
"Oli miten oli…"
Hänen käsivartensa nousevat.
"Mitä sinulla on ylläsi?"
"En pidä vaatteistasi. Voisit näyttää siistimmältä."
"Olet nyt show'ssa."
Vastaan: "Tämä on tyylini." "Hyvä on."
"En tajua sitä."
"Voit aina kysyä minulta."
"Voisit lainata Burberry-tavaroitani tai Michael Korsiani."
"Vihaan Michael Korsia."
"Kaikki pitävät Michael Korsista."
"Häntä kunnioitetaan."
"Oli miten oli…"
"Viiksesi alkavat näkyä."
"Huolehdi siitä. Olet nyt show'ssa."
"Näetkö uuden tuolini?"
"Sisustusliikkeestä."
"Älä koske siihen. Kätesi haisevat."
"Oli miten oli…"
"Haluatko lähteä huomenna Costcoon?"
"En. Vihaan Costcoa."
"Luoja. Ostan sinulle pizzan."
"Hyvä on."
Kiitos.
Tykkään lounastaa äitini kanssa. Se on meidän juttumme.
Selvä. Lounas.
Mutta kun menemme, pakotan hänet ajamaan autoa joka kerta.
En halua ajaa, koska äiti on takapiru.
Hän kommentoi ajamistani ja tietää, että suutun siitä.
Siksi hän kuiskaa kaiken.
Se on pahempaa, koska kuulen hänet yhä,
ja hänen sanansa kuulostavat likaisilta viattomille korvilleni.
Kuulen hänen kuiskaavan: "Hidasta."
"Liian kovaa."
Hän on matkustajan istuimella ja pitää kiinni tuesta.
Ja hän painaa…
Arvaten jarrupoljinta, josta en tiennyt, koska hän painaa sitä.
"Hidasta!"
"Auto on pysäköity."
"Hidasta."
"Lopeta."
"Rauhoitu."
"Ota iisisti."
"On niin kylmä."
"Meillä ei ole kiire."
"Selkäni!"
"Tuolla on paikka. Tuolla."
"Meni jo."
"Joudumme pysäköimään takaosaan." "Kamalaa!"
Se kaikki on totta.
Isäni on myös hauska.
Hän on äitini vastakohta.
Äitini on julma ja rehellinen. Se sattuu, mutta se on hauskaa.
Isäni on päinvastainen. Hän on herkkä ja haluaa miellyttää ihmisiä.
Hän on iloinen. Hän haluaa saada kaikki hymyilemään.
Hän rakastaa musikaaleja.
Äitini vihaa musikaaleja.
Olen ollut isäni autossa, kun hän ajaa -
ja Grease-kappale soi radiossa.
Ei minnekään voi piiloutua…
Ja isäni sanoo: "Jee."
Toisaalla äitini mumisee:
"Vihaan Greasea."
"Vihaan Danny Zukoa."
Eräänä unisena yönä äitini tuli luokseni ja sanoi:
"Näin unta, että isäsi kääntyi homoksi."
Ja se on…
Ehkä hän luulee niin, koska isä laittaa jokaisena syntymäpäivänään -
Laulavat sadetipat pyörimään. Se on hänen lempielokuvansa.
Isä alkaa tanssia -
Laulan sateessa
Äiti katsoo häntä ja miettii: "Tiesin sen."
Isäparka.
Heidän dynamiikkansa on kuin John Candyn ja Steve Martinin -
Vauhdilla Chicagoon -elokuvasta.
Muistatteko sen?
He riitelevät kuin elokuvassa.
Kuulen vanhempani huoneessa. Äitini sanoo:
"Hei, Mike."
"Kaikkien ei tarvitse pitää sinusta."
"Ei minustakaan pidetä. Ei haittaa."
"Et näe minua itkemässä."
"En välitä."
Isäni sanoo: "Lopeta, Lupe."
"Yritin saada lapset nauramaan. Heillä oli rankka viikko."
"He eivät pidä sinusta, Mike."
"Kukaan ei pidä sinusta."
Kysyn heiltä: "Äiti, isä, oletteko kunnossa?"
"Olen kunnossa."
"Isäsi itkee."
"Kukaan ei pidä hänestä."
Äitini on kiusaaja. Isä on myös vähän dorka.
Kun hän tanssii, hän tanssii näin.
Välillä äitini katsoo häntä ja sanoo:
"Koulussa olisin hakannut sinut."
Perhana.
Perheeni on meksikolainen.
Minun pitää jakaa se.
Onko täällä meksikolaisia?
Moni ei usko minua.
Monet sanovat, etten näytä meksikolaiselta.
Alan pyydellä anteeksi.
"Olen pahoillani. Unohdin sombreroni."
"Enkö rullannut R:iä tarpeeksi?"
"Anteeksi." Ja minun täytyy vain salsata pois.
"Anteeksi."
Mutta olen amerikkalaistunut. Toisen sukupolven amerikkalainen.
En ylläpitänyt espanjaani lapsena.
Mutta opettelen sitä nyt.
Opettelen sitä, koska…
Monet sukulaisistani puhuvat vain espanjaa.
Kuten isoäitini, abuelita.
En tiedä, kuka hän on, ja se on väärin.
Ei ole oikein, että tavatessamme voin vain nyökkäillä ja hymyillä.
"Hei, Abuelita. Miten menee?"
Hän ei välitä. Hän voisi vain tuijottaa minua.
Hän on ylpeä.
"Kiitos. Sinäkin olet bonita."
"Älä unohda."
Sitten hän puhuu muiden kanssa espanjaksi.
"Tiedän, että olen loca. Sinäkinkö?"
Ei. Minä en ole.
"Mitä? Sävy muuttui. Mitä oikein sanot? En pidä tästä."
"Mitä hittoa?"
"Hyvä on."
Se on isoisoäitini ääni.
Minun pitää jakaa tämä. Älkää surko. Hän kuoli äskettäin.
Mutta hän oli 105-vuotias.
Kova mimmi. Hän oli paras.
Yksi lempimuistoistani abuelitasta oli, kun…
Eräänä jouluaattona -
hän pissasi sohvalle ja…
Siinä vaiheessa sen on ansainnut elämässä.
Laske allesi missä vain. Se on kunnia.
Mutta muistan sen jouluaaton.
Kaikki lähtivät. Oli keskiyö.
Näimme pienen lätäkän tyynyllä, sohvalla.
Emme tienneet, oliko se viiniä vai kusta.
Olimme typeriä siihen kellonaikaan.
Äiti tarttui tyynyyn ja sanoi:
"Haista sitä."
Tykkään haistella asioita. Tartuin siis tyynyyn.
Ja nyt puhun espanjaa.
Sanoin…
Rakastan kulttuuriani, mutta lapsena olin kakara. En arvostanut sitä.
Olin pikku paskiainen.
Meillä oli aina meksikolaista ruokaa. Paljon papuja talossamme.
Ja valittelin äidilleni: "En halua enää papuja."
"Ei enää papuja."
"Haluan fettuccine alfredoa."
En saanut alfredoa.
Ainoa alfredo, jonka sain, oli tio Alfredo,
ja hänkin toi vain lisää papuja.
Isoäitini ilahtuisi todella kuullessaan, että minulla on novio.
Minulla on poikaystävä.
Kyllä. Tiedättekö mitä? Olen todella kiitollinen.
Inhoan deittailua. Se on syvältä.
Vihaan sitä, koska… Miksi kaikki treffit…
Inhoan deittailua, koska olen hilpeä.
Ja suurin osa…
Katsokaas…
Useimmilla treffeillä olen vain päätynyt nauramaan yksin.
Kerron mahtavia vitsejä.
Mies ei ymmärrä minua,
ja sanon: "En malta odottaa, että pääsen kotiin hengaamaan kanssani."
"Olen hulvaton."
En pidä flirttailusta.
Se ei toimi minulle.
Flirttailu minun äänelläni?
Tajusin, että flirttaillessani kuulostan ylpeältä isältä.
Se on energiani.
Flirttaillessani sanon: "Hei. Näytät hyvältä tänään."
"Pidän takistasi."
"Joo. Näytät terävältä, poikani."
"Hemmetti. Unohda, että sanoin 'poikani'."
"No, tee kuitenkin läksyt."
Pakko leveillä. Poikaystäväni on viulisti.
Taitava viulisti.
Niin. Hän todella on.
Montako viulistia sitä tapaa? Entä montako viulua?
Ei montaa.
Välillä kuulen hänen soittavan viulua.
Huoneessa…
Ja se on karmivaa. Tiedättekö?
Saan ahdistusta. Alan tuntea olevani Titanicissa.
Kun laiva alkaa upota, ja viulistit tulevat kannelle…
Alan kerätä arvoesineitäni.
"Nopeasti. Hae kaurapuuroa. Hae koirani. Hae laatta puuta."
Hän kysyy: "Mitä teet ovellani?"
Vastaan: "Naiset ja lapset ensin, ämmä."
Hän on kultainen.
Hän soitti viulua abuelitan hautajaisissa.
Se oli todella suloista.
Mutta sitten se kävi oudoksi.
Messun jälkeen monet tätini tulivat sanomaan hänelle:
"Soita minunkin hautajaisissani."
Se on niin synkkää.
Se oli myös outoa, koska hän soitti Highway to Helliä.
Ymmärrättekö?
Hautajaisissa kuulin vauvan itkevän.
Kuulin pienen…
Se on pelottavaa.
Teen sen uudestaan.
Kuulin vauvan ja minä… Vauvat itkevät aina kirkossa.
Ajattelin, että tiedätkö mitä?
Ainoa paikka, jossa haluan pidellä vauvaa, on kirkko.
He itkevät aina, ja se on lippu pois sieltä.
Sitä pitelee vauvaa ja sanoo: "Pitää mennä. Hänellä on kohtaus."
Ja kun pääsee ulos, alkaa kiitellä vauvaa.
"Tuolla oli niin tylsää."
Poikaystäväni on isä.
Hänellä on kaksi pientä poikaa.
Tykkään hengailla heidän kanssaan.
Tajusin, että pidän vain lapsellisista asioista.
Joten minulla on tosi hauskaa.
Joskus hän puhuu lapsilleen, kun hän puhuu oikeasti minulle.
Hän kysyy lapsiltaan: "Kuka haluaa katsoa Leijonakuninkaan?"
"Ja Rafikin? Jes!"
"Hyvä on. Kuka haluaa juustomakaroonia?"
"No niin. Kuka pissasi housuunsa?"
"Minä."
"Perin sen isoäidiltäni."
Joskus teen imitaatioita hänen lapsilleen,
ja se kohottaa itsetuntoani, koska he nauravat kaikelle.
Kerran imitoin Mikki Hiirtä. Sanoin:
"Hei, pojat. Olettepa te erityisiä. Pluto!"
Ja he vain repeävät…
Kerran imitoin kätyriä. Sanoin: "Banana."
Ash Ketchum Pokémonista. Pikku poika sanoo:
"Pikachu. Kerro pojille, että he ovat erityisiä."
"Pika, Pikachu!"
Mutta jos nämä lapset eivät naura imitaatioilleni,
en voi muuta kuin ottaa Cartmanin esiin.
Sanon: "Ette kunnioita auktoriteettiani."
"Imekää pallejani. Menen kotiin."
He ansaitsevat sen.
Välillä kun olen heidän kanssaan,
poikaystäväni opettaa heille hauskoja faktoja, joita opin ensi kertaa.
Niin. Kävelimme jalkakäytävällä.
Poikaystäväni osoitti lapsilleen etanan jättämän vanan.
"Pieni hohtava polku etanan takana."
He eivät välittäneet. Mutta minä? "Oletko tosissasi? Tekeekö etana sen?"
Olen 33-vuotias enkä tiennyt sitä.
Olin niin innoissani, että kotiin päästyäni -
googletin sen.
Älkää googlatko "etanavanaa".
Ellette pidä inhottavista asioista.
Tykkään oppia hauskoja faktoja.
Haluan jakaa hauskoja faktoja ystävieni kanssa,
koska haluan heidän ajattelevan:
"Melissalla on fiksuja asioita hihassaan."
Mutta tiedättekö, mikä ärsyttää? Kun joku kyseenalaistaa hauskan faktan,
menetän itseluottamukseni.
Olin patikoimassa poikaystäväni kanssa ja sanoin:
"Tuo on myrkkymuratti. Tiedätkö, mistä sen tunnistaa?"
"Kolmikärkinen lehti myrkyn teetti."
Hän kysyi: "Oikeasti?"
"En tiedä."
"En tiedä. Taisin lukea sen jostain."
"En tiedä. Älä lainaa minua. Älä kerro ystävillesi."
"Luoja. Nyt olen vihainen."
"Pyöri puskassa niin saat selville."
Hänellä on hyvä huumorintaju. Olen kiitollinen siitä.
Olen treffannut miehiä, jotka eivät naura samoille asioille,
ja se on pahinta.
Sitä on vain yksin.
Tapailin yhtä miestä muutama vuosi sitten.
Menimme Meksikoon,
ja siellä tapahtui jotain, joka sai minut ajattelemaan:
"Tämä ei toimi. Hän ei nauranut minulle."
Olimme pikku veneessä.
Hän järjesti sen auringonlaskun aikaan.
Yksi Meksikon pienistä värikkäistä veneistä.
Olimme kahdestaan veneessä.
Katsoin hänen persettään. Se on sallittua. Seurustelimme.
Hänen housunsa olivat hieman liian alhaalla. Perävako näkyi.
Mitä kuuluu tehdä, jos perävako näkyy?
Sitä tökätään.
Aivoni hyppäsivät heti siihen kelkkaan.
Älä pidä sormea siellä liian pitkään. Vain pieni…
Näin vaon ja päätin: "Selvä. Tästä lähtee."
Tökkäys.
Hän sanoi: "Älä tee sitä. En pidä siitä."
"Oikeasti?" Hän vastasi: "En pidä siitä."
Palasimme rannalle.
Mietin vain, että: "Voi luoja."
Tiedättekö, kun jokin on hauskaa,
mutta toista ei naurata yhtään, ja itse nauraa kahta kauheammin?
Niin minulle kävi.
Mietin: "Älä ajattele sitä enää. Päästä irti."
Mutta en saanut karistettua sitä mielestäni.
Kuulin: "Töks." "Älä tee sitä."
Tunsin olevani täysin yksin nauraessani.
Matka päätyttyä tiesin, että suhde oli ohi.
Soitin hänelle.
"Tämä ei toimi. Emme naura samoille asioille."
Hän sanoi: "Anna yksi esimerkki siitä."
"Se kerta, kun tökkäsin sinua."
"Tökkäsin sinua veneessä."
Hän sanoi: "En pidä siitä."
"Lapsena isäni teki niin."
Aina sama juttu.
Vastasin: "Mielenkiintoista."
"Isäsi kuulostaa mahtavalta."
"Onko hän yhä äitisi kanssa? Koska haluan tökätä häntä koko yön."
Meksikon matkalla hän halusi kirkkoon,
ja olen oikea kakara lomilla.
Olin tauolla SNL:stä ja kiukuttelin:
"En halua kirkkoon."
"En halua mennä. Ei."
Hän vei minut kirkkoon ja sanoi: "Se on suljettu maanjäristysvaurion vuoksi."
Mietin vain: "Luojan kiitos."
Olisi pitänyt etsiä vauva.
Haluan oppia espanjaa,
jotta voin puhua sitä poikaystävälleni makuuhuoneessa.
Mutta jotkut… Niin, se olisi kuumaa.
Olen seurustellut… Rauhassa nyt.
Minä…
Ikään kuin tekisin niin sängyssä.
Ehkä pitäisi. Se olisi hauskaa.
Ei. Mutta haluan oppia espanjaa makuuhuoneessa.
Välillä miehet kysyvät:
"Osaatko meksikolaisena puhua tuhmia espanjaksi?"
Ja vastaan: "En."
"Mutta -
voisin imitoida kuollutta isoäitiäni."
Koska hän on kuollut.
Tänä iltana olette nähneet minun repeilevän omille jutuilleni.
Aion tehdä sitä elämäni jokaisena päivänä.
Olen miettinyt asiaa,
ja kun vanhenen ja teen kuolemaa,
haluan viimeisten sanojeni saavan minut nauramaan kippurassa.
Rakastan sitä.
Suunnitelma on tämä. Toivottavasti olen vanha, hauras ja mukavasti sängyssä.
Perhe ympärilläni.
"Lapsenlapset, tulkaa tänne."
"Tulkaa." Puhun tällä äänellä. "Tulkaa tänne."
"Minun on kerrottava jotain tärkeää."
"Niin, mummi?"
"Minä…"
"Niin?"
"Minä…"
"Sano se."
"Minä…"
Viisaus ei elämässä auttanut
Eikä myöskään köyhänä varastelu
Siinä kaikki, mitä voin laulaa
Koska Netflixillä ei ole Kipaleen oikeuksia
Enkä voi tämän enempää laulaa
Vain tämän voin laulaa Nickelbackin kappaleesta
"Oliko se Nickelbackia?" "Osa siitä. Niin."
"Hetkinen. Jatkan vielä."
"Ei."
"Kyllä."
"Ei, mummi. Mene vain."
"En. Kuinka töykeää."
"Minä päätän milloin."
"Minä…"
"Lopeta."
"Minä…"
En ole täydellinen ihminen…
"Hoobastank. Mummon suosikkibändi."
"Mene."
"Vielä yksi."
Herää, laita meikkiä Chop Suey
Lopetetaan siihen.
Kiitos.
Tekstitys: Ida Suninen