EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Velkommen til Melissa Villaseñor!
Du godeste.
Okay. Det er…
Det er sødt. Tak, venner.
Mand. Det gjorde mig glad. Tak.
Godt at se jeres dejlige ansigter.
Jeg er Melissa.
Jeg siger bekræftelser hver dag for mit selvværd.
Det er en positiv selvsnak.
Jeg siger ting som:
"Jeg er sjov. Jeg er en god forfatter."
Men min stemme lyder så sarkastisk, at jeg ikke tror på mig.
"Jeg er meget klog."
Men heldigvis laver jeg imitationer. Jeg har en Dolly Parton-imitation…
Det er den mest opløftende stemme, der findes.
Nu siger jeg mine bekræftelser som Dolly, og det virker bedre.
"Jeg er så klog.
Jeg er…
Jeg er god til det, jeg laver.
Jeg finder på kreative idéer hele tiden.
Jeg skrev 'Jolene'.
Jolene
Jeg beder dig Tag ikke min mand
Kan I se?"
Jeg skrev ikke "Jolene".
Men det virker godt.
"Jeg er så smuk.
Jeg er elskelig. Jeg er i dygtig.
Jeg vil altid elske mig…
Jeg arbejder hårdt. Jeg er fokuseret. Jeg fuldfører nemt mine mål.
Arbejder ni til fem Sikken måde at tjene penge på
Snarere 10 til 12 Det er så længe, jeg her må stå
For standup er om aftenen. Fik I den?"
Jeg prøver altid på at være en bedre Melissa.
Lige nu går det mig på nerverne,
at jeg mumler, når jeg skal være selvsikker eller bede om noget.
Hvis jeg er på restaurant og bede tjeneren om noget,
vil jeg ikke forstyrre, så mine sætninger er baglæns.
Jeg siger: "Risbudding, har I det?
Arnold Palmer? Laver I dem her?
Regningen. Vi er klar til den."
Det er altid Yoda, når jeg er nervøs. Det er baglæns.
"Risbudding. Har I det?"
Jeg har ikke imiteret Yoda længe. Lad mig øve mig.
"Arnold Palmer. Laver I dem?"
Vent. Pokkers.
"Regningen. vi er klar til den."
Glem det. Jeg vil ikke skide.
Den skal presses frem.
Mange af mine imitationer hjælper mig virkelig.
Jeg imiterer The Sims. Kan I huske The Sims?
Eller I spiller det måske stadig nu.
Men jeg imiterer en sim som en forsvarsmekanisme.
Hvis jeg føler, nogen forfølger mig, spiller jeg en sim. Det skræmmer dem.
Jeg gør sådan…
"Hej.
Hey."
Hvis du ikke kender Sims, så find ud af det, så griner du.
Jeg er ikke den skarpeste kniv i skuffen.
Okay? Jeg tænkte…
Sommetider tænker jeg: "Hvorfor troede jeg det?"
For nylig fortalte jeg det her til en ven. "Hør lige her.
Jeg tror, mine bryster er små,
fordi jeg altid har sovet på maven.
De kunne ikke vokse.
Jeg maste dem."
Min ven sagde: "Sådan sker det ikke." "Sig det ikke til nogen."
Jeg er meget barnlig.
Jeg tænkte over det. Jeg er sådan et barn.
Mine forældre… Mor er min bogholder.
Hun laver alle mine regnskaber. Jeg læser intet.
Jeg er så taknemmelig for mine forældre. De hjælper mig med papirarbejde.
Derfor har jeg besluttet, at når de dør, vil jeg også dø.
Jeg vil ikke tage mig af papirerne.
Jeg laver sjov. Jeg bliver.
Jeg er tæt knyttet til familien. Jeg er fra L.A.
Nogle gange, når jeg har en pause fra SNL, sover jeg hos mine forældre.
De elsker det. Det gør jeg ikke.
Ikke altid.
Jeg kan ikke lide at overnatte hos dem,
når jeg kommer sent hjem fra standup
eller en aften med mine venner klokken et.
Mor står altid op bare for at snakke eller hænge ud.
Hun elsker mig. Jeg er med.
Men jeg siger: "Ikke nu, mor. Vi taler i morgen tidlig."
Jeg hader at tale med mor klokken et.
Hun er sur, hun er så ærlig, hun halvsover.
Det ene øje er åbent. Det skræmmer mig.
Jeg børster tænder og tænker: "Jeg glæder mig til at sove."
Så ser jeg hende i spejlet bag mig.
Hun ligner en lille Disney-heks. Bare…
"Er du hjemme?
Det er så koldt.
Fryser du ikke, Melissa?
Jeg fryser.
Jeg fryser af at se på dig.
Hvorfor har du ikke sokker eller tøfler på?
Derfor bliver du altid syg.
Her. Tag mine tøfler."
"Nej, jeg vil være barfodet."
"Rolig. Jeg har et par til i lommerne.
Vær ikke på tværs. Okay?
Nå, men…"
Hendes arme kommer højere op.
"Hvad har du på?
Jeg kan ikke lide det. Du bør se pæn ud. Du er i et show nu."
"Mor, det er min stil." "Okay.
Jeg fatter det ikke.
Du kan altid spørge mig.
Du kan låne mine Burberry-ting eller min Michael Kors."
"Jeg hader ham, mor."
"Alle kan lide Michael Kors.
De respekterer ham.
Nå, men…
Dit overskæg er vokset ud.
Få det fjernet. Du er med i et show nu.
Har du set min nye stol?
Fra HomeGoods.
Rør den ikke. Dine hænder stinker.
Nå, men…
Vil du med i varehuset i morgen?"
"Nej. Jeg hader det."
"Altså! Jeg køber en pizza til dig."
Okay."
Tak.
Jeg kan lide at spise frokost med mor.
Okay? Frokost.
Men når vi gør det, får jeg hende til at køre hver gang.
Jeg vil ikke køre, fordi min mor er bagsædechauffør.
Hun kommenterer min kørsel og ved, det gør mig sur.
Så hun hvisker alt om min kørsel.
Det er værre, for jeg kunne stadig høre hende,
og det lyder så beskidt i mine uskyldige ører.
Hun hvisker: "Sænk farten.
For hurtigt."
Hun sidder på passagersædet og holder fast.
Og hun trykker på…
Der må være en bremse, jeg ikke kendte til, hun træder på.
"Langsomt!"
"Vi står stille."
"Ro på.
Lad være.
Tag det roligt.
Det er så koldt.
Vi har ikke travlt.
Min ryg!
Der er en plads. Lige der.
Du så den ikke.
Nu skal vi parkere i enden." "Slemt!"
Det er sandt.
Far er også sjov.
Han er modsat af mor.
Mor er så brutal, så ærlig. Det sårer en, men det er sjovt.
Far er modsat. Han er følsom og gør alle tilpas.
Han er glad. Han vil få alle til at smile.
Han elsker musicals.
Mor hader musicals.
Jeg har været i fars bil, da han kørte, og sangen fra Grease kom på.
Men nu er der ingen…
Og far siger: "Ja."
Mor sidder herovre:
"Jeg hader Grease.
Jeg hader Danny Zuko."
En af de nætter kom mor hen til mig og sagde:
"Jeg drømte, at din far blev bøsse."
Hvilket er…
Hun tror det, fordi hvert år på hans fødselsdag i september,
ser han Singing in the Rain, hans yndlingsfilm.
Han ser den og danser:
I'm singing in the rain
Hun kigger nok på ham g siger: "Jeg vidste det."
Stakkels far.
Deres dynamik er ligesom John Candy og Steve Martin
i Røvtur på 1. Klasse.
Kan I huske den?
De skændes ligesom i den film.
Jeg hører dem i soveværelset. Mor siger:
"Hey, Mike.
Alle behøver ikke at holde af dig. De behøver ikke, at synes om dig.
Folk kan ikke lide mig.
Du ser mig ikke græde. Jeg er ligeglad!"
Far siger: "Stop nu, Lupe.
Jeg ville få børnene til at grine efter en hård uge."
"De kan ikke lide dig. Ingen kan lide dig."
Jeg går ind: "Er I okay?"
"Jeg er.
Din far græder.
Ingen kan lide ham."
Hun er en bølle. Han er også lidt bøvet.
Når han danser, danser han sådan her.
Mor ser indimellem på ham og siger:
"Hvis vi gik i skole, ville jeg tæve dig." Hold da op.
Jeg er fra en mexicansk familie. Det må jeg fortælle.
Er her mexicanere? Ja.
Folk tror ikke på mig. Folk siger: "Du ligner ikke en mexicaner."
Jeg er så undskyldende:
"Undskyld. Jeg glemte min sombrero."
"Rullede jeg ikke mine R'er nok?
Undskyld." Og jeg må danse salsa væk.
"Undskyld."
Men jeg er meget amerikaniseret. Anden generation.
Jeg holdt ikke mit spansk ved lige som barn.
Men jeg lærer det nu.
Jeg lærer det, fordi jeg…
Mange af mine slægtninge taler kun spansk.
Som min bedstemor, min abuelita.
Jeg ved ikke, hvem hun er, og det er en skam.
Sikken skam, at når jeg ser hende, nikker jeg og smiler.
"Hej, abuelita. Hvad så?"
Hun er ligeglad. Hun stirrer bare på mig. Hun er så stolt.
"Tak. Du er også bonita.
Husk det nu."
Så taler hun med andre på spansk.
"Jeg ved, jeg er loca. Er du også det?"
Nej. Ikke mig.
"Tonen ændrede sig. Hvad siger du? Jeg kan ikke lide det."
"Hvad fanden?
Du har ret."
Det er min oldemors stemme.
Jeg må fortælle det. Bliv ikke kede af det. Hun døde for nylig.
Men hun var 105.
Sikken sej kvinde. Hun var den bedste.
Jeg tænkte på et af mine yndlingsminder om min abuelita, da…
En juleaften
tissede på vores sofa…
Så sent i livet har du fortjent det. Tis overalt. Det er en ære.
Men jeg husker den juleaften. Alle var gået. Det var midnat.
Vi så en lille pyt på puden, sofaen. Vi vidste ikke, om det var vin eller pis.
Vi var fjollede så sent.
Min mor tog puden og sagde: "Lugt til den."
Og jeg elsker at snuse til ting. Så jeg gjorde det.
Og nu taler jeg spansk.
Jeg sagde…
Jeg elsker min kultur, men jeg var en møgunge, der ikke værdsatte den.
Jeg var en møgunge.
Vi spiste tit mexicansk mad. Der var mange bønner i vores hus.
Og jeg beklagede mig til mor. "Jeg vil ikke have bønner.
Ikke flere bønner.
Jeg vil have fetuccine alfredo."
Jeg fik ingen alfredo.
Jeg fik kun min tio Alfredo,
og han kom med flere bønner.
Bedstemor ville nok være glad for at vide, at jeg har en novio.
Jeg har en kæreste.
Det har jeg, og jeg er meget taknemmelig. Jeg hader virkelig at date.
Jeg hader det, fordi på hver date…
Jeg hader at date, fordi jeg er hylesjov.
Og de fleste…
På de fleste dates, jeg har været på, er jeg der bare alene
og er vildt sjov.
Fyren fatter mig ikke.
Jeg tænker: "Jeg vil bare hjem og hygge med mig.
Jeg er hylesjov."
Jeg kan ikke lide at flirte. Det virker ikke for mig.
Med min stemme? Flirte?
Jeg indså, at når jeg flirter, lyder jeg som en stolt far.
Sådan er min energi.
Da jeg flirtede med fyre: "Hej. Du ser godt ud i aften.
Mand, jeg kan lide jakken.
Du ser smart ud, min dreng.
Pokkers. Glem, at jeg sagde 'min dreng'.
Nå, men gør dine lektier færdige."
Jeg må prale af, at min kæreste er violinist.
En god en. Ikke en dårlig.
Ja. Det er han virkelig.
Hvor mange violinister og violiner møder I?
Ikke mange.
Jeg hører ham tit spille violin.
I et værelse, bare…
Og det er uhyggeligt.
Jeg får angst. Jeg føler, jeg er på Titanic.
Når det synker, kommer violinerne frem…
Så jeg samler mine ting sammen.
"Hurtigt. Hent havregryn. Hent min hund. Få fat i en træplade."
Han siger: "Hvad laver du ved min dør?" "Kvinder og børn først, bitch."
Han er en skat.
Han spillede violin til min abuelitas begravelse,
hvilket var sødt.
Men så var det sært.
Bagefter kom nogle tanter op og sagde: "Du skal også spille til min begravelse."
Det er så dystert.
Det er også underligt, for han spillede "Highway to Hell".
Til begravelsen hørte jeg en baby græde.
Jeg hørte lidt…
Det er uhyggeligt.
Jeg gør det igen.
Jeg hørte babyen. Babyer græder altid i kirke.
Og jeg tænkte: "Ved du hvad?
Den eneste gang, jeg vil holde en baby, er i kirke.
De græder altid, og så kan man komme ud derfra.
Du holder babyen og siger: "Jeg går. Han går amok."
Og du kommer udenfor og siger: "Mange tak, baby.
Det var så kedeligt derinde."
Min kæreste er far. Han har to små drenge.
Og jeg kan lide at hænge ud med dem, for alt, jeg kan lide, er barnligt.
Så jeg morer mig fint.
Han taler til til sine børn, når han faktisk taler til mig.
Han kigger på dem og siger: "Hvem vil se Løvernes Konge?"
"Og Rafiki? Ja!"
"Hvem vil have makaroni med ostesauce?
Hvem tissede i bukserne?"
"Det var mig.
Jeg har det efter bedstemor."
Jeg laver stemmer for børnene,
og det øger min selvtillid, for de griner af alle stemmer.
Jeg efterlignede Mickey Mouse:
"Hey, drenge. I er meget specielle. Pluto!"
Og de er bare…
Jeg imiterede en Minion for dem engang: "banan."
Ash Ketchum fra Pokémon. Den lille dreng siger:
"Pikachu. Sig til drengene, de er specielle." "Pika, Pikachu!"
Men hvis børnene ikke griner af mine stemmer,
må jeg give den som Cartman:
"I respekterer ikke min autoritet.
I kan bare sutte mine nosser. Jeg tager hjem."
De fortjener det.
Når jeg er sammen med dem,
lærer min kæreste dem tit sjove fakta, som jeg lærer for første gang.
Ja. Vi gik på fortovet.
Og han pegede på noget: "Det er et sneglespor.
Det lille glitrende spor bag sneglen."
De var ligeglade. Men jeg sagde: "Seriøst? Laver sneglen det?"
Jeg vidste det ikke, og jeg er 33.
Jeg var så glad, at jeg tog hjem…
Jeg googlede "sneglespor". Lad være med at google det.
Medmindre du kan lide ækle ting, så værsgo.
Jeg elsker at lære sjove fakta.
Jeg kan lide at fortælle venner dem, for de skal tænke:
"Melissa har nogle kloge ting i ærmet."
Men jeg hader, når folk spørger til mit sjove faktum,
så mister jeg al selvtillid.
Jeg var på vandretur med min kæreste:
"Det er giftsumak. Og ved du, hvordan du kan se det?
Blade med tre, giftigt kræ."
Og han siger: "Virkelig?"
"Jeg ved ikke.
Jeg ved det ikke. Jeg har læst det.
Citér mig ikke. Sig det ikke til dine venner.
Nu er jeg sur. Hvad med at rulle rundt i det og finde ud af det?"
Han har en god humor. Det er jeg glad for.
Jeg har datet fyre, der ikke griner af det samme som jeg,
og det er det værste.
Du er bare alene.
Jeg datede en fyr for nogle år siden.
Vi tog til Mexico, og der skete noget i Mexico, hvor jeg tænkte:
"Det går ikke. Han grinede ikke."
Vi var i en lille båd.
Han satte den i ved solnedgang. En af de små farverige både i Mexico.
Der er kun mig og ham i båden.
Og jeg ser på hans røv. Det må jeg godt. Jeg datede ham.
Hans bukser er lave. Det øverste af revnen kan ses.
Hvad gør du nu, hvis du ser lidt af revnen?
Du giver den et lille dut.
Min hjerne sagde straks: "Ja. Du gør det selvfølgelig."
Hold ikke fingeren der længe. Bare et hurtigt…
Så jeg så revnen og sagde: "Fedt. Jeg går ind."
Dut.
Han siger: "Lad være. Jeg kan ikke lide det."
"Virkelig?" "Jeg kan ikke lide det."
Så vi når i land.
Jeg tænker: "Du godeste."
Når du synes, noget er sjovt,
og den anden ikke synes det, så griner du endnu mere.
Det skete for mig.
Jeg tænkte: "Lad være med at tænke på det."
Men nej. Jeg hørte det i et loop.
Jeg blev ved med at høre dut: "Lad være med det."
Jeg har aldrig følt mig så alene, mens jeg grinede.
Efter rejsen ville jeg gøre det forbi. Jeg ringede:
"Det går ikke. Vi griner ikke af det samme, og det er okay."
Han siger: "Giv mig et eksempel på det."
"Dengang i båden, da jeg duttede dig.
Duttede dig i båden."
"Det kan jeg ikke lide. Som barn gjorde min far det."
Hver eneste gang.
Jeg sagde: "Interessant.
Din far lyder herlig.
Er han stadig sammen med din mor? For jeg vil dutte natten lang."
På rejsen i Mexico ville han i kirke, og jeg er en lille møgunge på ferier,
og jeg havde pause fra SNL, så jeg sagde:
"Jeg vil ikke i kirke. Jeg vil ikke. Nej."
Han tager mig med til en kirke og siger: "Den lukkede efter et jordskælv."
Og jeg tænkte bare: "Gudskelov."
Ellers skulle jeg finde en baby.
Jeg vil lære spansk,
så jeg kan tale det i soveværelset til min kæreste.
Ja, det ville være frækt.
Jeg har datet fyre… Okay. Tag det roligt.
Jeg…
Som om jeg ville gøre det i sengen.
Måske bør jeg gøre det. Det ville være sjovt.
Men jeg vil tale spansk i soveværelset. Jeg datede nogle fyre, der sagde:
"Du er mexicaner. Kan du sige noget frækt på spansk?"
Jeg sagde: "Nej.
Men
jeg kan imitere min døde bedstemor."
Fordi hun er død.
Jeg ved, I ser mig grine meget af mine vittigheder.
Det er min plan hver dag i mit liv. Men…
Jeg har tænkt over det. Når jeg bliver gammel og dør,
skal mine sidste ord skal være ord, der får mig til at grine.
Jeg elsker at more mig.
Planen er at være gammel og skrøbelig og hygge mig i en seng.
Familie omkring mig.
"Børnebørn, kom her.
Kom." Jeg siger det med den stemme. "Kom her.
Jeg har noget vigtigt at fortælle jer."
"Ja, bedstemor?"
"Jeg…"
"Ja?"
"Jeg…"
"Sig det."
"Jeg…"
Jeg blev aldrig en vis mand
Jeg ku' ik' være en fattig fyr, der stjal
Og det er alt, jeg kan synge af den sang
Fordi Netflix ikke Har rettighederne til sangen
Og det er alt, jeg kan synge
Det er alt, jeg kan tage med Af denne Nickelback sang
"Var det Nickelback?" "Ja, noget af det."
Vent. Der er mere."
"Nej."
"Jo."
"Nej. Bare smut."
"Nej. Hvor uforskammet. Nej.
Jeg siger til.
Jeg…"
"Hold op."
"Jeg…
Jeg er ikke et perfekt menneske…
"Hoobastank. En af bedstemors favoritter."
"Smut."
"Jeg fik dig.
Vågn op, kom lidt makeup på Chop Suey"
Jeg ender med det.
Tak, venner.
Tekster af: Pernille G. Levine