KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Přivítejte Melissu Villaseñor!
Božínku.
Dobře. To je…
To je moc milé.
Díky.
Sakra. To je krásný pocit. Děkuji.
Ráda tu vidím tolik milých tváří.
Takže já jsem Melissa.
Jsem člověk, který si musí denně dodávat sebevědomí.
Pozitivně se motivuju.
Říkám věci jako…
„Jsem vtipná. Jsem skvělá spisovatelka.“
Ale uvědomuji si, že můj hlas zní tak sarkasticky, že si sama nevěřím.
„Jsem strašně chytrá.“
Ale naštěstí taky napodobuju hlasy. Umím Dolly Partonovou a…
Má ten nejvíc povznášející hlas.
Takže teď si dodávám sebevědomí hlasem Dolly a funguje to mnohem líp.
„Jsem strašně chytrá.“
„Jsem skvělá v tom, co dělám.“
„Jsem neskutečně kreativní.“
„Napsala jsem ‚Jolene‘.“
Jolene,
prosím, neodváděj mi mého muže,
„Vidíte?“
„Jolene“ jsem nenapsala.
Ale funguje to skvěle.
„Jsem tak krásná.
Jsem milá. Jsem schopná.“
Budu se navždy milovat.
„Jsem pracovitá. Jsem soustředěná.
Hladce plním své cíle.“
Makám od devíti do pěti, mám už toho plný zuby,
No spíš od desíti do dvanácti dopoledne, protože víc času mi nezbývá,
„Protože standupy jsou večer, že?“
Vždycky se snažím zdokonalovat.
Právě teď mě na mé samotné štve,
že mumlám, když potřebuju být asertivní, nebo si o něco říct.
Když jsem v restauraci a chci o něco požádat obsluhu,
nerada je obtěžuju, takže se ptám vždy pozpátku.
Ptám se „Rýžový nákyp máte?
„Tonik s ginem děláte?“
„Účet, prosím. Zaplatím.“
Když jsem nervózní, mluvím vždy jako Yoda pozpátku.
„Rýžový nákyp máte?“
Vydržte. Už dlouho jsem Yodu nedělala. Ještě to zkusím.
„Tonik s ginem. Máte... Děláte ho?
Počkejte. Do prdele.
„Účet, prosím. Máte…? Zaplatíme.“
Nechte to být. Nechce se mi kadit.
Při tom se musí tlačit.
Spousta imitací, které dělám, mi vážně pomáhají.
Napadlo mě, že budu imitovat Simíky. Pamatujete si hru The Sims?
Dobře. Nebo ji ještě dneska hrajete.
Imitace Simíků je pro mě obranný mechanismus.
Když jdu sama po ulici a někdo mě sleduje,
hraju si na Símíka. To je zastraší.
Dělám…
„Ahoj.“
„Nazdárek.“
Jestli The Sims neznáte, najděte si to a pak se zasmějete.
Musím říct, že nejsem zrovna nejchytřejší.
Říkám si…
Někdy si říkám: „Proč mě vůbec tohle napadlo?“
Nedávno jsem to řekla kamarádce. „Hele, poslouchej.“
„Myslím, že malý prsa mám kvůli tomu,
že celý život spím na břiše.“
„Nemohly růst.
Přimáčkla jsem si je.“
A ona říká: „Tak to nefunguje.“
A já: „Dobře. Ani muk.“
Jsem hodně dětinská.
Přemýšlela jsem o tom. Páni, jsem vážně dítě.
Podívejte, moji rodiče…
Máma je moje účetní.
Dělá všechny moje daně, smlouvy. Já nic nečtu.
Jsem tak vděčná svým rodičům.
Tolik mi pomáhají s papírováním.
Proto jsem se rozhodla, že až tu nebudou, já už tu taky nebudu.
Nechci řešit to papírování.
Dělám si legraci. Ještě tu chvíli budu.
Jsme si v rodině hodně blízcí. Pocházím z LA.
Někdy, když mám zrovna pauzu od SNL,
přijedu domů k rodičům a svalím se na gauč.
Milují to. Já ne.
Pokaždé.
Nerada přespávám u rodičů obzvlášť,
když přijdu pozdě ze standupu
nebo když jdu ven s kamarády. Je 1 v noci.
Máma vždycky vyskočí z postele, aby si se mnou pokecala,
protože mě miluje. Jasně.
Ale já říkám: „Teď ne, mami. Promluvíme si zítra ráno.“
Nerada mluvím s mámou v jednu ráno.
Je vždy mrzutá, tak upřímná, napůl spí.
Jedno oko otevřené. Nahání mi strach.
Čistím si zuby a těším se, až to zalomím.
Pak ji zahlédnu v zrcadle za mnou.
Vypadá jako malá čarodějnice z Disneyho.
„Už jsi doma?“
„Je taková zima.“
„Není ti zima, Melisso?
Mně je zima.
Je mi zima, když na tebe koukám.“
„Proč nemáš ponožky nebo pantofle?“
„Proto jsi vždycky nemocná.“
„Tady. Vezmi si moje.“
„Ne, mami. Chci být naboso.“
„Neboj. Mám v kapse náhradní.
S tím na mě nechoď, jasný?„
„No nic…“
Zvedne paže o něco výš.
„Co to máš na sobě?“
„Mohla by ses oblékat trochu na úrovni.“
„Máš teď velké angažmá.“
- „Mami, tohle je můj styl.“ - „No dobře.“
„Nerozumím tomu.“
„Nemusíš se stydět.“
„Můžeš si půjčit moje věci od Burberry nebo Michael Kors.“
„Tu značku nesnáším, mami.“
„Michaela Korse má každý rád.“
„Respektují ho.“
„No…“
„Začíná ti růst kníř.“
„Ohol si to. Máš teď velké angažmá.“
„Vidíš tu novou židli?
Je z HomeGoods.“
„Nesahej na ni. Máš smradlavý ruce.“
„No nic…
„Chceš se mnou zítra do Costca?“
„Ne, nenávidím Costco.“
„Klídek. Koupím ti pizzu.“
„Tak jo.“
Děkuju.
Ráda chodím s mámou na oběd. To je naše chvíle.
Oběd.
Ale když jedeme, nechám ji vždy řídit.
Nechci řídit, protože mi do toho máma furt kecá.
Mluví mi do řízení a ví, že mě to vytáčí.
Takže šeptá,
což je ještě horší, protože ji stejně slyším,
a vše, co říká, zní mým nevinným uším tak sprostě.
Jak tak šeptá, slyším: „Pomaleji.“
„Moc rychlý.“
Sedí na sedadle spolujezdce a drží se madla.
A sešlapuje…
asi brzdový pedál, o kterém jsem nikdy nevěděla.
„Pomalu!“
„Ještě jsme se nerozjeli.“
„Zpomal.“
„Nedělej to.“
„Hlavně pomalu.“
„Pěkně pomalu.“
„Je taková zima.“
„Nikam nespěcháme.“
„Ach moje záda!“
„Tady je to místo. Teď, jo, tady!“
„Prošvihla jsi to.“
„Teď musíme zaparkovat vzadu.“ Na sprosťáka!
To se stalo.
Můj táta je taky legrační.
Je protiklad mé mámy.
Moje máma je tak brutální, tak upřímná, až to bolí. Ale je to vtipné.
Můj táta je pravý opak. Je tak citlivý. Rád se zavděčuje.
Je veselý. Chce všechny rozesmát.
Miluje muzikály.
Máma nesnáší muzikály.
Jela jsem jednou s tátou v pickupu
a na rádiu hráli písničku z Pomády
Ale teď už není kam…
A táta říká: „Jo.“
A moje máma se šklebí a říká:
„Nesnáším Pomádu.“
„Nenávidím Dannyho Zuka.“
Jednu bezesnou noc za mnou přišla máma a říká:
„Právě jsem měla sen, ve kterém táta přiznal, že je gay.“
Což je jako…
Asi si to myslí, protože každý rok v září na své narozeniny
pouští Singing in the Rain. Je to jeho oblíbený film.
Pustí to, tancuje
a zpívá: Tančím v dešti…
A ona se na něj podívá a asi si říká: „Já to věděla.“
Chudák táta.
Mají mezi sebou stejnou dynamiku jako John Candy a Steve Martin
v Letadla, vlaky, automobily.
Pamatujete si to?
Hádají se jako oni v tom filmu.
Slyším rodiče v obýváku a máma říká:
„Heleď, Mikeu,
ne každý tě musí mít rád, víš?“
„Proč by tě měl mít každý rád?
Mě nemají rádi a jsem v pohodě.
Nebrečím kvůli tomu.
Je mi to jedno.“
A táta říká: „Nech toho, Lupe.
Snažil jsem se rozesmát děti. Měli těžký týden.“
„Nemají tě rádi, Mikeu.“
„Nikdo tě nemá rád.“
A já vejdu a říkám: „Jste v pohodě?“
Máma odpoví: „Já jo,
ale táta brečí.
Nikdo ho nemá rád.“
Máma je tyran. A táta je trochu podivín.
Tancuje takhle.
Někdy se na něj ona podívá a řekne:
„Kdybych tě znala na škole, zbila bych tě.“
Sakra.
Jsem z mexické rodiny.
Musím vám o tom povědět.
Jsou to Mexičani? Jo.
Málokdo mi věří.
Hodně lidí mi říká, že nevypadám jako Mexičanka.
A já se vždy omlouvám.
„Pardon. Zapomněla jsem si sombrero.
„Nevyslovovala jsem R dost ostře?“
Řeknu: „Prrromiňte,“ a salsou odtančím pryč.
Prrromiňte.
Jsem hodně amerikanizovaná. Jsem už druhá generace
Jako dítě jsem moc nedržela krok se španělštinou.
Ale teď se ji učím, víte?
Učím se ji, protože…
Spousta mých příbuzných mluví jen španělsky.
Jako má babička, abuelita.
Vlastně ji neznám a to není dobře.
Není správně, že když ji vidím, jen kývnu a usmívám se.
„Ahoj abuelita. Jak se máš?
Jí je to jedno. Mohla by na mě jen zírat.
Je tak pyšná. Prostě…
„Díky. Ty jsi taky bonita.
Na to nezapomeň.“
A pak mluví s ostatními španělsky.
„Vím, že jsem loca. Ty taky, ne?
„Ne. Já ne.“
„Cože? Změnil se tón. Co to tam říkáš? To se mi nelíbí.
Co to má sakra být?
No dobře.
To je hlas mé babičky.
Musela jsem vám ho předvést. Nedávno zemřela, ale nebuďte smutní.
Bylo jí 105.
Taková frajerka. Byla nejlepší.
Jedna z mých nejoblíbenějších vzpomínek na babičku je…
Jednou na Štědrý večer
se počůrala na gauč a…
Hele. V tom věku si to můžete dovolit.
Můžete kdekoliv. Je to pocta.
Ten Štědrý večer si pamatuju.
Všichni odešli. Byla půlnoc.
Na polštáři a gauči jsme viděli louži.
Nevěděli jsme, jestli je to víno nebo moč.
A tak jsme trochu blbli.
Máma vzala ten polštář a říká:
„Čichni k tomu.“
Ráda čichám k věcem. Tak jsem tam vešla
a najednou mluvím španělsky.
Řekla jsem…
Miluju svou kulturu, ale jako dítě jsem byla spratek. Nevážila jsem si jí.
Byla jsem spratek.
Jedli jsme pořád mexické jídlo. Hodně se u nás vařily fazole.
A já si stěžovala mámě: „Fazole už nechci.“
„Už žádné fazole.“
„Chci fettuccine alfredo.“
Alfredo jsem nedostala.
Až na strýce jménem Alfredo,
který přinesl jen další fazole.
Myslím, že moji babičku by potěšilo, kdyby věděla, že mám novio.
Jo? Mám kluka.
Mám. A víte co? Jsem vážně vděčná.
Nesnáším randění. Opravdu.
Nesnáším to… Proč každé rande?
Nesnáším randění, protože jsem tak vtipná.
A většina rande…
Na většině rande se tlemím sama.
Prostě to tam sázím.
A ten kluk mě nedává
a já si říkám: „Už abych byla se sebou doma.“
Jsem hrozně vtipná.
Nerada flirtuju.
Nejde mi to.
S mým hlasem? Flirtování?
Uvědomila jsem si, že když flirtuju, zním jako hrdý táta.
To je můj styl.
Když flirtuju s klukama, říkám: „Dneska ti to vážně sluší.“
„Páni, líbí se mi tvoje sako.“
„Jo. Vypadáš k světu, chlapče.“
„Sakra. Zapomeň, že jsem řekl ‚chlapče‘“.
„No nic, dodělej si úkoly.“
Musím se pochlubit, můj přítel je houslista.
A je dobrej. Vůbec není špatnej.
Jo. Vážně.
Na kolik houslistů v životě narazíte?
Na moc ne.
Někdy ho slyším hrát na housle.
Vedle v pokoji dělá…
Je to strašidelné.
Mám z toho depku. Připadám si jako na Titanicu.
Víte, když se potápí a houslisti vyjdou ven…
Tak si začnu brát své cennosti.
Říkám: „Rychle. Ovesné vločky, psa, kus dřeva.“
On na to: „Co mi to děláš s dveřma?“
A já: „První ženy a děti, šmejde.“
Je skvělej.
Hrál na housle na pohřbu mé abuelity.
Bylo to moc milé.
Ale pak to bylo divné.
Po mši přišla spousta mých tet a řekly mu:
„Musíš zahrát i na mém pohřbu.“
To je tak smutné.
A taky je to divné, protože hrál „Highway to Hell“.
Na pohřbu jsem slyšela plakat miminko.
Slyšela jsem…
Vím, je to strašidelné.
Udělám to znovu.
Slyšela jsem ho. Děti vždycky brečí v kostele.
A víte, co mě napadlo?
To je jediný případ, kdy chci držet dítě – v kostele.
Protože vždycky brečí a to je vaše propustka ven.
Držíte ho a říkáte: „Musím jít. Pláče.“
Vyjdete ven a říkáte: „Dík moc, miminko!“
Byla tam strašná nuda.“
Můj přítel je táta.
Má dva malé kluky.
A já s nimi ráda trávím čas,
protože jsem zjistila, že k nim mám blízko.
Takže si to užívám.
Někdy mluví se svými syny, ale ve skutečnosti mluví se mnou.
Zeptá se jich: „Kdo se chce dívat na Lvího krále?
„Ať žije Rafiki? Jo!“
„Dobře. Kdo si dá makarony se sýrem?“
- „Dobře. Kdo se počůral?“ - „Já.“
„Mám to po babičce.“
Někdy jim předvádím hlasy,
což mi zvyšuje sebevědomí, protože se tomu smějou.
Jednou jsem jim předvedla Mickey Mouse,
„Čau kluci. Jste opravdu skvělí. Pluto!“
A oni dělají…
Jednou jsem jim předvedla Mimoně: „Jé, banán.“
Ash Ketchuma z Pokémonů. A ten menší říká:
„Pikaču, řekni klukům, že jsou skvělí.“
„Pika, Pikaču.“
Ale když se nesmějí mým hlasům,
zbývá jen vybalit na ně Cartmana.
„Budete respektovat mou autoritu!
Seru na vás. Jdu domů.“
Zaslouží si to.
Někdy, když s nimi trávím čas…
jim můj přítel vykládá zajímavosti, které i já slyším poprvé.
Jo. Šli jsme po ulici
a on jim říká: „Kluci, podívejte. Šnečí cestička.“
Ta lesklá stopa za šnekem.
Bylo jim to jedno. Ale já na to: „Ty jo, fakt? To dělá ten šnek?“
To jsem nevěděla. A to je mi 33.
Byla jsem tak nadšená, že jsem si doma
vygooglila „šnečí cestička“
Negooglujte si to.
Pokud nemáte rádi nechutné věci. Pokud jo, jen do toho.
Ráda se dovídám nové věci.
Protože je ráda sdílím s přáteli
a chci, aby si mysleli:
“Páni. Melissa má v rukávu pár zajímavostí.“
Ale víte, co mě štve? Jakmile je někdo zpochybní,
ztratím veškeré sebevědomí.
Na jedné túře říkám svému příteli:
„To je jedovatý břečťan. A víš, jak ho poznáš?“
„Tři listy, jdi z cesty.“
A on na to: „Vážně?“
A já: „Nevím.“
„Myslím, že jsem to někde četla.
Nevím. Neber mě za slovo. Nemusí to vědět každý.
Teď jsi mě nasral.“
„Co kdyby ses v něm vyválel a zjistil to?“
Má dobrý smysl pro humor. Jsem za to vděčná.
Protože jsem chodila s klukama, co se nesmějou věcem jako já
a to je na prd.
Jste pak sami.
Před pár lety jsem se vídala s klukem.
Jeli jsme do Mexika
a tam mi došlo, že to nebude fungovat,
protože se nesmál mým vtípkům.
Byli jsme na lodičce. Chudáček.
Přichystal ji na západ slunce.
Jednu z těch barevných lodí v Mexiku.
Jsme tam jen já a on.
Koukám na jeho zadek. To se může. Chodila jsem s ním, jasný?
Vidím, že má gatě trochu nízko. Je mu vidět zadek.
Co uděláte, když někomu čouhá zadek?
Trochu do něj šťouchnete.
Okamžitě mě napadlo: „No jasně, šťouchnete do něj.“
Nedržíte tam ten prst dlouho. Jen rychle…
Koukám na to a říkám si: „Jdu na to.“
Šťouch.
A on: „To nedělej. Nemám to rád.“
Říkám: „Vážně?“ a on: „Ne, nemám.“
Tak se vracíme k pobřeží
a já si říkám: „Panebože.“
Znáte to, když vás něco rozesměje,
ale on na to nereaguje a vás to nutí smát se ještě víc?
A přesně to se mi stalo.
Říkám si: „Už na to nemysli. Nech to být.“
Ale pořád jsem to slyšela v hlavě.
Pořád jsem slyšela: „Šťouch. Nedělej to!“
Smála jsem se a nikdy jsem se necítila tak sama.
Doma mi došlo, že to musím ukončit.
Volám mu:
„Nehodíme se k sobě. Nesmějeme se stejným věcem, ale není to tebou.“
Odpověděl: „Kdy jsme se něčemu nesmáli spolu?“
„Tenkrát na lodi, když jsem tě šťouchla.
Jak jsem tě šťouchla do zadku.“
A on: „Nemám to rád.
Zamala mi to dělal táta.“
Pokaždý.
A já na to: „To je zajímavý.“
„Tvůj táta musí být fajn chlap.“
„Je pořád s tvou mámou? Protože já bych šťouchala celou noc.“
Na tom výletě do Mexika chtěl do kostela
a na dovolené se chovám trochu jako spratek,
měla jsem pauzu od SNL a říkám si:
„Nechci do kostela.
Nechci. Ne.“
Jsme před kostelem a on říká: „Je zavřený, poškodilo ho zemětřesení.“
A já si říkám: „Díky Bohu.
Musela bych hledat miminko.“
Chci se naučit španělsky,
abychom mohli s přítelem mluvit španělsky při sexu.
Jo, bylo by to sexy.
Chodila jsem s klukama… Dobře. To stačí.
Já…
Jako bych to dělala při sexu.
Možná bych to měla dělat. Bylo by to vtipný.
Ne, chci mluvit španělsky v posteli.
Randila jsem s jedním klukem, no víc kluků mi řeklo:
„Jsi Mexičanka, tak řekni něco sexy španělsky.“
A já říkám: „Ne.“
„Ale můžu napodobit svou mrtvou babičku.“
Protože je mrtvá.
Vím, že se dnes hodně směju svým vtipům.
O to usiluju každý den svého života. Ale…
Přemýšlela jsem o tom
a až zestárnu a budu předávat moudra, chci, aby mě má poslední slova rozesmála.
Hrozně si to užívám.
Takže bych to chtěla takhle. Jsem uvelebená v posteli, stará, zkřehlá.
V rodinném kruhu.
„Vnoučata, pojďte sem.“
„Pojďte“ Přesně tím hlasem. „Pojďte sem.“
„Musím vám říct něco důležitého.“
„Ano, babi?“
„Já…“
„Ano?“
„Já…“
„Řekni to.“
„Já…“
Nikdy jsem nebyl moudrej chlap,
ani chudák, co krade,
a dál už to neznám,
protože Netflix nemá na tuhle písničku práva,
a víc toho už nezazpívám,
Dál už tu píseň od Nickelback neznám.
„To byli Nickelback?“ Jo, něco jo.“
„Počkat. Pokračuje to.“
„Ne.“
„Ale ano.“
„Ne, babi. Už to zabal.“
„Ne. Jak nezdvořilé. Ne.“
„Já řeknu kdy.“
„Já…“
„Nech toho.“
„Já…“
Nejsem dokonalý člověk…
„Hoobastank. Jedni z mých oblíbenců.“
„No tak.“
„Dostala jsem vás.“
Vstávej, nanes trochu makeupu, chop suey.
A tím to ukončit.
Díky moc.
Překlad titulků: Martin Lauer