NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Pozdravite Melissu Villaseñor!
O, Bože!
Dobro. To je…
Jako lijepo od vas.
Hvala vam.
Razveselili ste me. Hvala.
Lijepo je vidjeti vaša ljupka lica.
Dakle, ja sam Melissa.
Ja sam osoba koja svakodnevno koristi afirmacije za samopouzdanje.
To je pozitivan monolog.
Govorim si:
„Smiješna sam. Sjajna sam spisateljica.”
Međutim, moj glas zvuči sarkastično, tako da si ne vjerujem.
„Jako sam pametna.”
Srećom, bavim se oponašanjem. Oponašam Dolly Parton i…
Ona ima najpoticajniji glas na svijetu.
Sada izgovaram afirmacije Dollynim glasom i bolje djeluju.
„Jako sam pametna.
Ja sam…
Sjajna sam u svom poslu.
Stalno smišljam nove kreativne ideje.
Napisala sam „Jolene”.
Jolene, Jolene
Preklinjem te Nemoj oteti mog muškarca
„Vidite?”
Nisam napisala „Jolene”.
Ali super djeluje.
„Prelijepa sam.
Draga sam. Sposobna sam.”
Uvijek ću se voljeti
„Naporno radim. Usredotočena sam.
Lako ostvarujem ciljeve.”
Radim od devet do pet Tako živim
Zapravo, od deset do dvanaest Tad sve što mogu činim
„Nastupi su navečer. Shvaćate?”
Uvijek se trudim biti bolja Melissa.
Trenutačno me kod mene nervira
što mrmljam kad trebam biti odlučna ili kad trebam nešto tražiti.
Ako u restoranu želim nešto tražiti od konobara,
ne želim ga gnjaviti, pa sve govorim naopako.
Recimo: „Rižin puding. Imate li ga?
Ledeni čaj s limunom. Radite li ga?
Platiti. Spremni smo.”
Uvijek sam Yoda kad sam nervozna. Sve naopako.
Recimo: „Rižin puding. Imate li ga?”
Dugo nisam oponašala Yodu. Moram vježbati.
„Ledeni čaj s limunom. Imate li… Radite li…
Čekajte… Sranje.
„Platiti. Imate li… Spremni smo.”
Zaboravite. Ne želim kakati.
Za to treba tiskati.
Često mi pomaže kad oponašam nekoga.
Recimo, volim oponašati Simse. Znate? Sjećate li se Simsa?
Možda još igrate tu igricu.
Oponašanje Simsa služi mi kao obrambeni mehanizam.
Kad mi se čini da me netko prati,
glumim Sima, što ih otjera.
Samo kažem:
„Zdravo.
Hej!”
Ako ne znate za Simse, potražite ih. Nasmijat ćete se.
Moram priznati da nisam jako pametna.
Dobro. Mislila sam…
Ponekad se dosjetim nečega i pitam se zašto sam to mislila.
Nedavno sam rekla prijatelju: „Slušaj.
Mislim da imam male grudi
zato što cijeli život spavam na trbuhu.
Nisu mogle rasti.
Zgnječila sam ih.”
Rekao mi je: „Nije moguće.”
„Dobro. Nemoj nikom reći.”
Jako sam djetinjasta. Dobro?
Razmišljala sam o tome. Pravo sam dijete.
Gledajte, moji roditelji…
Mama mi vodi knjige.
Rješava mi porez i ugovore. Ništa ne čitam.
Zahvalna sam na roditeljima.
Mnogo mi pomažu s papirologijom.
Zato sam odlučila da želim umrijeti kad oni umru.
Neću se baviti papirologijom.
Šalim se. Ostat ću.
Bliska sam s obitelji. Iz L. A.-a sam.
U pauzama snimanja SNL-a
odem kući i prespavam kod roditelja.
Oni uživaju. Ja ne.
Stalno.
Ne volim prespavati kod roditelja
kad kasno dođem kući s nastupa
ili nakon druženja s prijateljima u 1h.
Moja mama uvijek iskoči iz kreveta zbog razgovora i druženja.
Voli me. Shvaćam.
Mislim: „Ne sad, mama. Razgovarat ćemo sutra ujutro.”
Mrzim razgovarati s mamom u 1 h.
Mrzovoljna je, iskrena i napola spava.
Jedno joj je oko otvoreno. Plaši me.
Recimo, perem zube i mislim: „Jedva čekam da legnem u krevet.”
Tad je ugledam u zrcalu iza sebe.
Izgleda poput Disneyjeve vještice i…
„Došla si?
Baš je hladno.
Tebi nije hladno, Melissa?
Hladno mi je.
Hladno mi je kad te vidim.
Zašto ne nosiš čarape i papuče?
Zato si stalno bolesna.
Evo. Uzmi moje papuče.”
„Ne, mama. Volim biti bosa.”
„Ne brini se. Imam rezervne u džepu.
Ne budi bezobrazna. Dobro?
Uglavnom…”
I sve više podiže ruke.
„Što to imaš na sebi?
Loše se odijevaš. Mogla bi bolje.
Sad si na televiziji.
-„Mama, ovo je moj stil.” -„Dobro.
Ne shvaćam.
Uvijek me možeš pitati.
Mogu ti posuditi nešto od Burberryja ili Michaela Korsa.”
„Mrzim Korsa, mama.”
„Svi vole Michaela Korsa.
Poštuju ga.
Uglavnom…
Vide ti se brkovi.
Riješi ih se. Sad si na televiziji.
Vidjela si moju novu stolicu?
HomeGoods.
Ne diraj je. Ruke ti smrde.
Uglavnom…
Ideš sutra sa mnom u Costco?”
„Ne. Mrzim Costco.”
„Bože! Kupit ću ti pizzu.”
„Može.”
Hvala.
Volim ići na ručak s mamom. Često to radimo.
Idemo na ručak.
Svaki put kad idemo, natjeram je da vozi.
Ne želim voziti zato što je mama naporan suvozač.
Komentira kako vozim, a zna da me to ljuti.
Zato šapće o mojoj vožnji.
To je još gore jer je i dalje čujem,
a sve što kaže zvuči uvredljivo mojim nedužnim ušima.
Čujem je kako šapće: „Uspori.
Prebrzo.”
Drži se za ručku sa strane suvozača.
I stišće…
Valjda ima kočnice s te strane za koje ne znam jer stišće…
„Polako!”
„Još smo parkirane.”
„Uspori.
Prestani.
Smiri se.
Baš je hladno.
Ne žuri nam se.
Moja leđa!
Eno mjesta. Ondje, ondje.
Promaklo ti je.
-Sad moramo parkirati bočno.” -„Gadno!”
Sve je istina.
I moj je tata duhovit.
Prava je suprotnost mami.
Mama je tako okrutno iskrena da to boli, ali je smiješno.
Tata je drugačiji. Pažljiv je i voli ugoditi drugima.
Veseo je. Želi sve razveseliti.
Voli mjuzikle.
Mama mrzi mjuzikle.
Jednom je tata vozio auto, a na radiju je bila pjesma iz Briljantina.
Ali sad ne postoji mjesto…
Tati se svidjela.
Mama je samo rekla:
„Mrzim Briljantin.
Mrzim Dannyja Zuka.”
Jedne pospane noći mama mi je prišla i rekla:
„Sanjala sam da je tvoj tata postao gej.”
To je…
Valjda to misli zato što svake godine u rujnu, na svoj rođendan
pusti svoj omiljeni film, Pjevajmo na kiši.
Pusti film i počne plesati.
Pjevam na kiši
Kad ga pogleda, sigurno pomisli: „Znala sam.”
Jadni tata.
Isti su kao John Candy i Steve Martin u Avionima, vlakovima i automobilima.
Znate taj film?
Svađaju se baš kao u filmu.
Čujem roditelje iz sobe. Mama kaže:
„Hej, Mike.
Ne moraš se svima sviđati. Dobro?
Ne moraju te svi voljeti.
Mene ne vole, pa mi ne smeta.
Ne plačem zbog toga.
Nije me briga.”
A tata: „Prestani, Lupe.
Htio sam nasmijati djecu. Teško im je.”
„Ne vole te, Mike.
Nitko te ne voli.”
Pitala sam ih: „Jeste li dobro?”
„Ja sam dobro.
Tata ti plače.
Nitko ga ne voli.”
Ona je nasilnica, a one je malo blesav.
Kad pleše, to izgleda ovako.
Mama ga ponekad pogleda i kaže mu:
„Bila bih te prebila u školi.”
Kvragu.
Iz meksičke sam obitelji.
Moram vam to reći.
Ima li Meksikanaca? Da.
Mnogi mi ne vjeruju.
Često mi kažu: „Ne izgledaš kao Meksikanka.”
Tad se ispričavam.
Kažem im: „Oprostite, zaboravila sam sombrero.
Nemam prikladan naglasak?
„Oprostite.” Nakon toga otplešem salsu.
„Oprostite.”
Jako sam amerikanizirana. Druga generacija.
Nisam učila španjolski kad sam bila mala.
Ali sad ga učim.
Učim ga zato što…
Mnogi moji rođaci govore samo španjolski.
Recimo, moja baka. Abuelita.
Ne poznajem je, a to nije u redu. Znate?
Nije u redu da samo kimam i smješkam se kad je vidim.
„Hej, abuelita. Kako si?”
Nije ju briga. Samo sjedi i zuri u mene.
Ponosna je. Ali…
„Hvala. I ti si bonita.
Ne zaboravi.”
Tad počne pričati s drugima.
„Znam da sam loca. Ti također?”
„Ja ne.”
„Što? Ton se promijenio. Što govoriš? Ne sviđa mi se ovo.”
„Koji vrag?”
„Pošteno.”
To je glas moje prabake.
Moram vam reći da je nedavno preminula. Nemojte biti tužni.
Imala je 105 godina.
Opaka je. Najbolja.
Jedna od dražih uspomena na abuelitu mi je kad je…
Na jednoj proslavi Božića
popiškila se na kauč i…
U tim godinama to ste zaslužili.
Možete sve. To je čast.
Sjećam se tog Badnjaka. Svi su otišli. Bila je ponoć.
Vidjeli smo lokvicu na jastuku.
Nismo znali je li vino ili mokraća.
Svi smo bili malo šašavi.
Mama je podigla jastuk i rekla:
„Pomiriši ga.”
Volim njuškati, pa sam zabila nos.
I sad znam španjolski.
Rekla sam…
Volim svoju kulturu, ali kao dijete nisam je cijenila.
Bila sam derište.
Stalno smo jeli meksičku hranu. Bilo je mnogo graha u kući.
Žalila sam se mami. Govorila sam: „Ne želim jesti grah.
Neću grah!
Hoću fettucine Alfredo.”
Nisam dobila Alfredo.
Dobila sam samo svog tija Alfreda,
koji je donio još graha.
Mislim da bi baka bila sretna da zna da imam novija.
Dobro? Imam dečka.
Da. I znate što? Jako sam zahvalna.
Mrzim ići na spojeve. Zbilja mrzim.
Mrzim to zato što na svakom spoju…
Mrzim ići na spojeve zato što sam urnebesna.
A većina…
Gledajte. Ja…
Na većini spojeva zabavljam se sama.
Razvaljujem, znate?
Tip me ne kuži,
a ja jedva čekam doći kući i družiti se sa sobom.
Urnebesna sam.
Ne volim ni koketiranje.
Ne ide mi.
S mojim glasom? Koketiranje?
Shvatila sam da, kad koketiram, zvučim poput ponosnog oca.
Imam takvu energiju.
Kad koketiram s tipovima, kažem: „Hej, dobro izgledaš.
Sviđa i se tvoja jakna.
Da. Izgledaš fino, mali.
Kvragu. Zaboravi da sam rekla ‘mali’.
Uglavnom, završi zadaću.”
Moram se pohvaliti da je moj dečko violinist.
Dobar, a ne loš.
Da. Zbilja jest.
Koliko često upoznate violinista? Ili violinu?
Ne često.
Ponekad ga čujem kako svira violinu.
U sobi. Samo…
Jezivo je. Znate?
Obuzme me tjeskoba. Kao da sam na Titanicu.
Kad počne tonuti, izađu violinisti…
Odmah zgrabim sve dragocjenosti.
„Brzo. Uzmi zobenu kašu. Uzmi psa. Uzmi komad drva.”
Pita me: „Što će ti vrata?”
Kažem mu: „Prvo žene i djeca, gade.”
Jako je drag.
Svirao je violinu na sprovodu moje abuelite.
Bilo je jako lijepo.
Ali postalo je čudno.
Nakon mise mnoge su moje tete došle k njemu i rekle mu:
„Moraš svirati i na mom sprovodu.”
To je jako mračno.
Osim toga, čudno je zato što je svirao „Highway to Hell”.
Znate?
Na sprovodu sam čula bebin plač.
Čula sam mali…
Znam, to je jezivo.
Ponovit ću.
Čula sam bebu, a bebe uvijek plaču u crkvi.
Znate što sam pomislila?
Jedino tad želim držati bebu.
U crkvi.
Bebe uvijek plaču i imate izliku da odete.
Držite bebu… Kažete: „Moram otići. Urla.”
Kad izađete, kažete joj: „Hvala ti, bebo.
Bilo je jako dosadno.”
Moj dečko je tata.
Ima dva sina.
Volim se družiti s njima
zato što volim sve što djeca vole.
Ludo se zabavljam.
Ponekad razgovara s djecom, ali zapravo razgovara sa mnom.
Pita ih: „Tko želi gledati Kralja lavova?”
„A Rafiki? Da!”
„Dobro. Tko želi hamburger?
Tko se upiškio u gaće?”
„Ja.
Naslijedila sam to od bake.”
Vježbam oponašanje pred djecom,
što mi jača samopouzdanje zato što uživaju u svakoj izvedbi.
Oponašala sam Mikija Mausa za njih:
„Hej, dečki. Zbilja ste posebni. Plutone!”
Bili su…
Jednom sam oponašala Malca: „Banana.”
Dječak Ash Ketchum iz Pokémona, kaže:
„Pikachu, reci dječacima da su posebni.”
Ako se djeca ne smiju mojim glasovima,
nemam izbora nego prijeći na Cartmana.
Recimo: „Ne poštujete moju vlast.
Možete mi polizati jaja. Idem kući.”
Zaslužuju to.
Ponekad, kad se družim s njima,
moj dečko ih uči zabavnim činjenicama koje ja prvi put čujem.
Da. Recimo, hodali smo po pločniku.
U jednom trenutku je rekao: „Djeco, pogledajte. Pužev trag!
Mali, blistavi trag iza puža.”
Nije ih bilo briga, ali ja sam rekla: „Ti to ozbiljno? Puž to radi?”
Nisam znala. 33 godine, a nisam znala.
Bila sam oduševljena. Došla sam kući
i proguglala „pužev trag”.
Nemojte guglati „pužev trag”.
Osim ako volite gadne stvari. Onda navalite.
Volim učiti zabavne činjenice. Dobro?
Volim ih dijeliti s prijateljima
zato što želim da misle:
„Čovječe, Melissa zna neke pametne stvari.”
Muči me kad netko sumnja u moje zabavne činjenice.
Tad izgubim samopouzdanje.
Dečko i ja smo pješačili kad sam rekla:
„Hej, to je otrovni bršljan. Znaš kako znam?
‘Lista tri, bježi ti.’”
Rekao je: „Zbilja?”
„Ne znam.
Ne znam. Pročitala sam to negdje.
Nemoj me citirati. Nemoj reći svim prijateljima.
Bože, sad sam ljuta.
A da se uvaljaš u njega i saznaš?”
Ima smisla za humor. Zahvalna sam na tome.
Izlazila sam s tipovima koji ne dijele moj smisao za humor
i to je zbilja užasno.
Osjećate se usamljeno.
Izlazila sam s jednim tipom.
Išli smo u Meksiko.
Dogodilo se nešto zbog čega sam znala:
„Neće ići. Nije mi se smijao.”
Bili smo na brodu. Dobro?
Porinuo ga je u suton.
Mali, šareni meksički brod.
Bili smo sami na brodu.
Pogledala sam mu dupe. Smjela sam. Bili smo u vezi.
Hlače su mu nisko i vidi mu se rascjep između guzova.
Što ćete učiniti kad vidite rascjep?
Malo ga bocnete.
Moj mozak je to odmah pomislio: „Treba ga bocnuti.
Nemoj dugo zadržavati prst. Samo kratko.”
Kad sam vidjela rascjep, pomislila sam: „Kul. Idem.”
Boc.
Rekao je: „Nemoj. Ne sviđa mi se.”
-„Zbilja?” -„Ne sviđa mi se.”
Došli smo na kopno.
Pomislila sam: „O, Bože.”
Kad vam je nešto smiješno,
a drugoj osobi nije, još se više smijete.
To mi se dogodilo.
Nisam htjela više razmišljati o tome.
Ali ne. Stalno mi se motalo po glavi.
Čula sam: „Boc, nemoj. Boc, nemoj.”
Nikad nisam bila tako sama dok sam se smijala.
Nakon izleta htjela sam prekinuti.
Rekla sam mu:
„Neće ići. Ne smijemo se istim stvarima. I to je u redu.”
Rekao je: „Daj mi primjer kad se to dogodilo.”
„Onaj put na brodu, kad sam te bocnula.
Bocnula sam te na brodu.”
A on: „To mi se ne sviđa.
Tata mi je to radio.”
Svaki put.
Rekla sam: „Zanimljivo.
Tvoj tata zvuči zanimljivo.
Je li još s tvojom mamom? Želim se bockati cijelu noć.”
Na izletu u Meksiko htio je ići u crkvu,
a ja sam pravo derište na odmorima.
Imala sam pauzu od SNL-a i rekla sam:
„Ne želim ići u crkvu.
Ne želim! Ne!”
Odveo me u crkvu, ali nije radila jer je bila oštećena u potresu.
Pomislila sam: „Hvala Bogu.
Morala bih naći bebu.”
Želim naučiti španjolski
da mogu pričati dečku u spavaćoj sobi.
Ali malo… Da, bilo bi seksi.
Izlazila sam s tipovima… Dobro, smirite se.
Ja…
Ne bih to učinila u krevetu.
Možda bih trebala. Bilo bi smiješno.
Ne. Želim pričati u krevetu.
Izlazila sam s nekoliko tipova koji su mi rekli:
„Meksikanka si. Prostačiš li na španjolskom?”
Rekla sam: „Ne.
Ali
mogu oponašati svoju mrtvu baku.”
Zato što je mrtva.
Gledajte, znam da ste vidjeli da se smijem svojim šalama. Dobro?
Namjeravam to činiti cijeli život. Ipak…
Razmišljala sam o tome.
Kad budem stara i na umoru,
želim da moje posljednje riječi budu nešto što će me nasmijati.
Volim se nasmijavati.
Plan je sljedeći. Bit ću stara, krhka i zavaljena u krevetu.
Okupit će se obitelj.
„Uncu, dođite.
Dođite.” Govorit ću tim glasom.
„Moram vam reći nešto važno.”
„Da, bako?”
„Ja…”
„Da?”
„Ja…”
„Reci.”
„Ja…”
Nikad nisam bio mudar
Nisam bio bijednik koji krade
To je sve što mogu otpjevati od te pjesme
Jer Netflix nema prava na tu pjesmu
To je sve što mogu otpjevati
To je sve što mogu dati Od Niceklbackove pjesme
-„Je li to bio Nickelback?” -„Da. Nakratko.”
„Čekajte. Ima još.”
„Ne.”
„Da.”
„Ne, bako. Samo umri.”
„Ne. Kako bezobrazno.
Ja ću reći kad.
Ja…”
„Prestani.”
„Ja…”
Ja nisam savršen…
„Hoobastank. Bakin omiljeni sastav.”
„Umri.”
„Jesam vas.”
Probudi se, našminkaj se Chop Suey
S time završavam.
Hvala vam.
Prijevod titlova: Andrea Šimunić