СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Вітайте на сцені дуже смішного Дасті Слея!
Гаразд.
Добре. Ми тут розважаємося.
Я радий бути тут із вами.
Радію, що виступаю, що виїхав у турне, кочую готелями.
Весело. Знову сплю в готелях. Я їх люблю.
Готелі не завжди шикарні.
Був нещодавно в одному.
У номері висіла табличка з написом:
«За вкрадені речі не відповідаємо».
Ясна річ, я там дещо поцупив.
Подумав: «Я теж не відповідаю». «Я ж тут не працюю».
Давно хотів собі лампу з перехідником.
Розумієте?
Удома розетки маю лише в стінах.
Розумієте?
Лампи з USB роз'ємами знайти важко. Знаєте?
Знаходиш таку — зразу хапай. Я дотримуюся такого принципу.
Добре. Ми добре проводимо час.
Я люблю констатувати, що ми добре проводимо час.
Питатися не люблю.
Часто коміки питають: «Ми добре проводимо час?»
Тільки не я. Я так не ризикую. Знаєте?
Не знаєш, що станеться.
Я констатую, що ми добре проводимо час.
Відхопив нового телевізора. Нещодавно. Лампу й телевізора.
Телевізор не вкрадений із готелю…
Давно вже не купував нової техніки. Старого хотів позбутися,
а викидати не хотілося.
Вирішив віднести його в «Ґудвіл». Притарабанив туди свого телевізора,
а працівник «Ґудвіла» каже: «Ні,
ми таких телевізорів не приймаємо».
А прийняли ж.
Увечері, коли там уже було зачинено. Розумієте?
У них його залишив.
«Ґудвіл» мені не відмовить. Запевняю.
Ані сьогодні, ані будь-коли. Це подарунок.
Від подарунків не відмовляються.
Чека мені не видали. Податкових відрахувань не буде.
Важкий видасться рік.
Ви так робили? Приносили одяг до «Ґудвілу», а вам: «Чек потрібен?»
Кажу: «Ні, не хочу, щоби знали, що таке ношу».
Думаю: «Бачите ж, у що вдягнений».
Уявіть, що я за спасибі віддаю.
Уявіть, який одяг уже носити не хочу. Знаєте?
Торік придбав цей одяг тут у цьому «Ґудвілі».
Гаразд? Добре.
У «Ґудвілі» беру рамки для фото.
Їх можна вдало прикупити.
Деякі також ідуть із фотографіями сімей.
Гадки не маю, як так виходить.
Люди думають: «Остогидла мені ця рамка. І сім'я теж остогидла».
Я їх ціную, але не так, аби морочитися та діставати це фото з рамки.
Я що, маю купу часу?
Я так увесь день із рамкою вовтузитимуся.
Ми добре проводимо час.
Люблю так махати рукою. Часто махаю. Махаю так наприкінці жарту,
аби ви знали, що жарт скінчився.
Часто самі це зрозумієте, бо реготатимете. А іноді доведеться рукою помахати.
Я не лише рукою махаю.
Мацаю бейсболку, окуляри, пасок.
Сигнали подаю. Так би вас і помацав.
Доведу вас до цілі спритністю рук. Тямите?
Ми тут гарно проводимо час.
Добра бейсболка.
У «Ґудвілі» прикупив. Не цю, але схожу. Вона крута, бо змінює мою зовнішність.
Не всі про це знають, бо без неї мене не бачили.
Зніму бейсболку, скажете:
«Гляньте, який крутий рокер».
Згодні?
А коли в бейсболці, скажете: «Який ботан».
Розумієте?
Гаразд.
Зніму її, то скажете:
«Схожий на соліста рок-гурту Korn».
Натягну на голову, скажете: «Не рок-співак, а селюк».
Ми тут гарно проводимо час.
Зніму, то скажете: «Певно, він курить траву».
Знову надіваю, скажете: «Такий точно курить траву».
Усього бейсболка не змінить.
Вона ж не чарівна.
Хто тут думав, що моє волосся до неї приклеєне?
Так. Гаразд.
Багато хто так думає.
Кажуть, схожий на Фореста Ґампа, після того, як той пробіг пів Америки.
Бачу, фільм не дивилися, а то тут стояв би регіт.
Хтось залишив коментар під відео:
«Він схожий на чувака, який молиться
перед перегонами NASCAR».
Не впевнений, що малося на увазі, але помолюся.
Обов'язково.
Сьогодні маю розкішне волосся, бо ночував у готелі.
Коли в них зупиняюся, шампунь пляшками на голову виливаю.
Бо шампунь дармовий. Нарікати нічого.
Готелі я люблю.
Особливо, якщо вони трішки занюхані.
Розумієте? Бо я сам такий.
Під'їжджаєш, а біля входу народ димить цигарками.
Зовсім обдовбаних не хотілося б бачити,
але нюхнути чи курнути вони можуть.
Ідеш коридором, а звідусіль тягне марихуаною.
Тоді точно знаєш, що зійде тобі з рук.
Зателефонує працівник готелю зі скаргою: «Пахне травою». Скажу: «Мені теж».
Мене запах не дратує, дякую, що спитали.
Буде щось потрібно — сповіщу. До номера не заходьте. Нам і так добре.
Зупинився якось у готелі. Нічого не працює. Ліфт теж.
Підіймаюся до номера. Wi-Fi не працює.
Спускаюся донизу. Кажу: «Wi-Fi не працює».
А мені: «Так, трішки підвисає. Мережа називається Ramada Inn 1».
Тоді я збагнув, чому підвисає.
Цей готель називався не Ramada Inn.
Ramada Inn виднівся у вікно.
Каже: «Інтернет добре ловить у холі».
«Тут інтернетом користуйтеся».
Кажу: «Не второпаєте, навіщо мені Wi-Fi?»
Я ж не документацію заповнювати зібрався.
Напруження зняти хочу. Розумієте? Гаразд.
Ми гарно проводимо час.
Знаєте, як у старих готелях? Умикаєш зарядку в розетку,
а вона не тримається, випадає?
Хто знає, що коїться з розетками?
Хто їх так розтягує?
Чому вони такі зношені?
У кого такі великі зарядні пристрої?
Я маю зарядний пристрій стандартного розміру.
Він і під'єднатися туди не може.
Ходиш тоді з розрядженим телефоном увесь день.
Говорю ж, не розтягуйте іншим розетки.
Ви ж не останні ними користуватиметеся.
Люблю, коли дірочки тугенькі. Розумієте?
Ми тут гарно проводимо час.
Добре. Ми тут гарно проводимо час.
Якось зупинився в готелі при казино. Чимало було готелів.
У цьому готелі в номері висіла табличка.
На табличці — список усього, що можна красти та скільки це коштуватиме.
Якщо щось поцупиш, знімуть гроші з твого рахунку.
Хотіли, щоби гості не крали.
У списку була прасувальна дошка за 20 доларів.
Я подумав: «Ціна ж непогана».
Я прасувальні дошки рідко купую, не впевнений.
Але, здається, 20 доларів — це дешево.
Окрім того, кому забреде в голову цупити таке з готелю?
Лампа? Її вкрасти легко. До торби сховаєш.
Абажур, може, не винесеш, а от лампу — так.
А прасувальну дошку? Скажете, що з нею заселялися?
Так, схожа на ті, що ви тут маєте.
Але я без власної нікуди не їжджу.
І добре, а то в моєму номері дошки бракує.
Сходіть, гляньте. Немає.
Я ж не вмію прасувати. Сьогодні причепурився. Сорочку мені випрасували.
Знаю, як працює праска.
Умикаєш її до лампи, а потім…
Водиш туди-сюди. Випрасувати складки не виходить.
Готелі зараз дбають про екологію.
Принаймні так кажуть. Просто вони не хочуть прати рушників.
Кажуть: «Урятуй планету. Витирайся брудним рушником».
Я й не заперечую.
Я витираюся таким брудним рушником, що його запах залишається на шкірі.
Потрібно заново митися, щоби позбутися запаху рушника.
Кажу ж, я про природу весь цей час дбав.
А говорили, що я брудний.
Люблю слово «брудний». Воно смішне. Мені подобається.
Хочете сказати, що хтось поганий? Уживайте «брудний».
Значення влучно передає. На диво, «брудний» може бути компліментом.
Залежно від умов.
Звернетеся так у ліжку до когось, може, сподобається.
Кажіть: «Ти брудний».
Дивина, коли є слова, що означають «поганий» і водночас лестять.
Знаєте, яке слово так не робить?
«Мерзотний».
Жінка просить: «Скажи щось непристойне». А ви їй: «Ти мерзотна».
Добром не скінчиться. Я раніше пив.
Знаю, що не вийде.
Пив запоями. Потім зав'язав.
Мусив зав'язати, бо часто вирубався.
До добра таке не доводить.
Ніхто не каже: «Був у відключці, але допоміг мені сплатити податки».
Я не прагнув відключитися.
Радше щодня хотів бути напідпитку. Випив 15 пляшок, і наклюкався.
На 15-ій пляшці пиво вже не йде. Треба щось міцніше.
Хильнеш чарчину.
І не одну. Раптом опиняєшся на «темній стороні».
Мозок відключається, очі соловіють,
плетеш таке, що й на голову не налізе.
Відключка — це спосіб для мозку сказати: «Такого тобі краще не бачити».
Мозок каже: «Тіло я вже не контролюю,
та ти хоч не побачиш, що воно робить».
Завтра про все дізнаєшся.
На роботі.
Якщо тебе не звільнять.
Раніше я часто вирубався. Аж звик. Коли це сталося вперше, я зніяковів.
Друг телефонує наступного дня: «Як почуваєшся?»
Кажу: «Маю похмілля, та загалом непогано».
Каже: «Розказати, що ти мені вчора казав?»
Кажу: «Не треба мені такого розказувати». Каже: «Отож. Зарубай це на носі».
Згодом я призвичаївся. Прокидаюся, перевіряю телефон, кажу:
«Ну… просто видалю цих людей із мого життя».
Не знаю, як це сталося,
та легше буде знайти нових друзів, ніж вибачитися.
Деякі з вас знають, про що я кажу.
Не з усіма це траплялося. Розумію.
Раніше я говорив: «Не можуть тусуватися — не треба».
Не хочеш, аби тебе вигнали з крамниці посеред дня? Розумію.
Я хочу випити. Але скупитися теж потрібно.
Маю купити слакси. Мене запросили на весілля.
Якщо запрошення в силі.
Я не розуміюся на штанах.
Я поняття не маю, що таке слакси.
Ніколи не розумів хакі. Питаю товариша: «Що вдягти на весілля?»
Каже: «Не знаю. Може, хакі».
Запитую: «Якого кольору?»
Ви мене зрозуміли.
Ми гарно проводимо час.
Я не знав, що хакі — це колір. Ось так.
Ми гарно проводимо час. Не хвилюйтеся.
Нехай вас це не турбує. Ми веселимося.
Я напивався, сідав за кермо.
Не хвастаю, та в мене добре виходило.
Ви прокидалися за кермом?
Був у відкючці, прокидаєшся, а потім:
«Чорт. Я за кермом».
«Як я так напився?»
«Куди я їду?»
І колесо пробив. «Сподіваюся, нещодавно».
«Не хочу ще й диски купувати».
Припаркувався. Установив домкрат, підняв авто.
Зняв спущене колесо, а як поставити запасне, не знав. Викликав допомогу.
Приїхав механік. Каже: «Ти п'яний». Кажу: «Так. Тверезим я можу замінити колесо».
«Я ж викликав механіка, а не "Анонімних алкоголіків"».
Так. Я знаю.
Розумієте.
«Поставимо нове колесо, і я поїду собі».
«Маю плани. Не знаю, які плани, вирішу, поки ти міняєш колесо».
«Мені спонсор іще не потрібен. Може, через кілька років».
Я часто сідав за кермо п'яним.
У Теннессі кажуть: «Що напідпитку, що п'яний».
Сідаєш за кермо напідпитку? То вже напийся.
У в'язниці хоч відіспишся.
Тямите? Вони мене розуміють.
Кажу: «Арештують за те, що випив чотири пива, чому не випити 14?»
Я законів не приймаю, просто пристосовуюся.
Шкода буде, як відберуть посвідчення за одне пиво.
Два роки муситимеш їздити на мопеді,
то хоч буде добра байка.
Я проти п'яних водіїв. Хоч дехто гадає інакше.
За часів, коли я ще пив,
компаній «Убер» і «Ліфт» не було. Таксі ненадійні.
Якщо хтось хотів випити — мусив сідати за кермо.
Часом обирали «тверезого водія». Це не значило, що він не нап'ється.
Це був хтось, хто не боявся ризикнути.
Товариш, якому нічого втрачати.
Каже: «Я навіть посвідчення не маю».
Ніколи не мав непитущого товариша-водія, з яким мені хотілося б проводити час.
Приятель каже: «Відвезу до бару».
Кажу: «Ні. Хотілося б гарно провести час».
Не хочу, аби твої тверезі очі на мене всю ніч витріщалися.
Не потрібен мені тут хтось, хто все пам'ятатиме.
Я виріс в Алабамі. У Теннессі й Алабамі ходити нікуди.
Ніхто з бару пішки додому не йде.
Повертатиметеся пізно додому — потрапите під колеса п'яному водієві.
Не наражайтеся на небезпеку. Сідайте за кермо.
Ми тут гарно проводимо час.
Гаразд.
В Алабамі немає метро.
Маємо лише кафе з такою назвою.
Гаразд. Ви розумієте. І…
Ми гарно проводимо час.
Я раніше багато цигарок палив.
Палив стільки, що аж легені боліли.
Потім жував тютюн, щоби легені відпочили.
Знову палив, аби зажила губа.
Вейпів не палив, кинув до того, як з'явилися.
Спершу було багато різновидів вейпів.
Такі, що схожі на цигарки.
Були від «Джул». А дехто палив із пристрою, схожого на рацію.
Пам'ятаєте? Дим ішов з антени.
Навіть звучало так само. Послухайте…
Можна сплутати, якщо маєте й рацію, і вейп.
«Затягнуся цигаркою чи поговорю по рації?»
Диму від них теж чимало.
Стояв у заторі за одним чолов'ягою, думав, що його авто горить.
А він там сидів, вейпив.
Слухав важкий метал.
Я ніколи не фанатів від металу. Я люблю кантрі. Кантрі — то моє.
Так і думав. Аплодували в залі аж четверо? Ідеально.
Гаразд. От воно що. Он вони де.
Обожнюю кантрі. Так?
Гарна пісня в стилі кантрі може зворушити в пам'яті те, чого взагалі не було.
У дитинстві на озера не їздили.
Не їздили, та коли чую пісню кантрі про озеро,
кажу: «Так, пам'ятаю таке».
Гарні були часи.
Треба було, бо ми нікуди не їздили.
Я виріс у трейлер-парку в Алабамі. Нам було добре.
Не впевнений, чому їх називають парками. Розумієте?
Атракціонів там не було.
Жодних водяних гірок. Іноді робили водяні доріжки.
Розстилали брезент, поливали засобом для миття посуду.
Якось перекинули його через корінь дерева.
Гірку влаштувати хотіли.
Не спрацювало.
Я врізався в той корінь, підвівся, пішов на роботу.
Досить мені тут гратися.
Досить гратися. Усе. Тепер треба за лікування платити.
Улітали колись, ковзаючи на пузі, у корінь на швидкості 112 км/год?
Усміхаючись при цьому.
Усмішку як рукою здійме.
У дитинстві на природу з наметами не їздив. Ріс у трейлері.
Нам здавалося, що ми знаємо…
Як серед природи жити.
Ми ж уже й так мешкали у фургонах.
Куди ще далі? У намет перебиратися?
Знаємо, що таке бідність.
Не хочемо знати, як воно, бути бездомними.
Ми тут безхатьками стати не намагаємося.
Багато хто думає, що я безпритульний.
Як їду кудись, де багато бездомних,
тиняюся вулицями, то й мене вважають безхатьком.
Досить часте явище.
Якось поїхав до Остіну, що в Техасі. Тинявся.
Одягнений був ось так. Готовий іти на сцену.
Сидів на лавці в парку, дивився під ноги. Тут чую: «Перепрошую».
Підіймаю очі, поруч стоїть дівчинка,
у руці тримає паперовий пакет. Каже: «Сандвіч хочете?»
Так. Дуже мила така.
А сандвіч я хотів.
Усе вийшло якнайкраще. Розумієте?
Тельбухи набив, а в душі була порожнеча.
Було добре, та самооцінка була на нулі.
Але я від дармового сандвіча не відмовлюсь, не багач.
Гроші лопатою не гребу, дають сандвіч — беру.
Є багато різновидів грошей. З дитинства знаю.
Старі гроші, нові гроші, гроші за вбивство, зі збуту наркотиків.
Ми жодних не мали.
Ми мали «копієчку». Тямите? Як батьки купують вам щось не до смаку,
кажуть: «Влетіло в копієчку».
За «копієчку» купиш лише непотріб.
Лише якесь барахло.
За «копієчку» можна купити яскраві футболки з вашим іменем.
Виготовлені в Гатлінбургу, Теннессі.
У дитинстві мав багато футболок із вовками.
Мама гадала, що мені личитиме.
Думала: «Чим більше вовків, тим краще. Іще малюйте».
І місяць не забудьте, нехай на нього виють.
У дитинстві носив бейсболку з моїм іменем на ній.
Ось тут було написано «Дасті».
Щоби мене часом не вкрали.
Викрадачі побачать і скажуть: «Його батьки не мають грошей».
«Дайте йому цукерок».
«Він ними, мабуть, давно не ласував».
А я тим часом намагаюся залізти до фургона.
Вони кажуть: «Ні».
«Ми викрадачі дітей».
А я їм: «Так я ж дитина».
«І на дачі хотів би подрімати».
Заберіть мене звідси ненадовго.
Найгіршим у тому, що я живу в трейлер-парку,
для мене було написання адреси в початковій школі.
Я не відчував, що бідний, поки не треба було писати «Ділянка 8, трейлер-парк Мур»
десь на зошиті.
Діти запитували: «Дасті, ти живеш у трейлері?»
«Не знаю, чому ви дивуєтеся».
Моє ім'я — «Дасті».
Щодня ходжу до школи у футболці з написом NASCAR.
Ранця мені придбали з каталогу Marlboro.
Це правда.
Батьки, нарешті, накурили стільки, що змогли мені купити ранець.
Провітрюйте кімнату, щоби було хоч літери видно.
Так само й на Різдво скуповувалися.
Мама давала мені каталог Marlboro,
я відмічав, що хочу на свято,
вона запалювала цигарку.
Говорить: «Дістану».
«Буде подарунок».
«Усе дістану».
Зараз такого немає.
Нині ніхто не нагородить вас за паління.
А шкода. Потрібно все на блошиному ринку шукати.
Обожнюю блошині ринки.
Натраплю на такий — обов'язково зайду.
Нещодавно так забрів. Побачив жіночку, котра продавала DVD.
А я обожнюю такі диски.
Люблю, коли років на десять відстаю від моди. Знаєте?
Я лише зараз ними захопився. І добре, бо вони дешеві.
Ціна — відмінна. Вона продавала три DVD за п'ять доларів.
Чудова ціна.
Вирішив купити шість штук за десять доларів. Кумекаєте?
Три за п'ять. Помножити на два.
Нічого складного, га?
Але ця жіночка не розуміла, як так буде.
Підходжу до неї, кажу: «Хочу купити ці диски».
А вона: «Скільки береш?»
Говорю: «Шість».
Вона каже: «Знаєш же, що три за п'ять?»
Я їй на це: «Так».
«Шість за десять».
Вона каже: «Не впевнена».
Я гадки не мав, що сказати.
Не хотів, аби подумала, що я її дурю.
Кажу: «Самі ж таке придумали».
«Два рази три за п'ять».
Я подумав, що все владнали. Проста помилка. Віддасть за десятку.
Але тут я почув, як вона рахує. Так?
Правду кажу. Рахує…
Замружила очі, каже…
«Гаразд. З тебе 15 доларів».
Я кажу: «Слухайте, я з вами не торгуюся».
«Самі ціну виставили».
«Два рази три за п'ять».
«Хочете, куплю спочатку три, а потім зніму бейсболку…
І куплю ще три».
Спрацювало. Розумієте?
Спрацювало. Гаразд. Ми тут гарно проводимо час.
Було, як у крамниці хочеш заплатити готівкою,
а касир перевіряє твої гроші. Чи не підробки?
А потім дає решту готівкою.
Я завжди кажу: «Треба й собі перевірити».
Ви мені не довіряєте, а я — вам.
Я ж знаю, що це один долар. Розумієте?
А то ще втюхаєте фальшиві доларові купюри.
Ми гарно проводимо час.
У дитинстві носив купу футболок NASCAR.
Нічого поганого в цьому немає, та їх було так багато,
що щоразу, як хотів причепуритися,
мама вбирала мене в найновішу футболку NASCAR.
Кажу: «Вона не дуже чепурна». А мама мені: «Знаю».
«Заправ у штани».
Це ж кардинально все міняє.
Заправиш футболку, і зразу маєш пристойний вигляд.
Мій тато досі так робить. Сорочки теж добре заправляє.
Старанно. Комір був під горло, а став із вирізом.
Футболка з холош джинсів виглядатиме.
З-під сорочки просвічує волосся на грудях.
Тато любить Університет Алабами.
Так старанно заправляє футболку, що видно лише «Університет».
Мов підтримує вищу освіту.
Але це не так. Тато якось із мене сміявся, бо я читав.
Не з того, як я читав, а що я взагалі читав.
Сказав: «Мій син книжок не читатиме».
От я й не читав.
Почав уживати наркотики.
Ми гарно проводимо час.
Я не навчався в коледжі. Не знаю, може, ви вже це зрозуміли, але…
Адже за коледж треба платити.
Якби у 18 я міг заплатити за навчання,
то справи й так ішли б непогано, і…
Не скрізь потрібна освіта.
Не знав, що тоді хотів робити, але так думав.
Хочеш бути лікарем чи юристом? Учися.
Але для будівництва доріг і будинків воно зайве.
І без освіти впораємося.
Абрагам Лінкольн збудував дім. Він учився в коледжі?
Не знаю.
Не знаю. Навіть не впевнений, що він щось будував.
Люди так кажуть.
Його іменем назвали конструктор.
Знаєте, про що я? Знаєте.
Ми гарно проводимо час.
Як ми ще жили в трейлері, найцікавіше було, коли траплялися торнадо.
Бо тоді з трейлера можна було вибратися.
Подобалося, що можна посидіти в справжньому будинку.
Дивувався: «Скільки ж тут цегли».
Я цеглину бачив лише раз, коли нам нею вікно розбили. Була із запискою.
«Підстрижи траву».
У нашому трейлер-парку лише так і чинили.
Ми гарно проводимо час.
Я живу в Нешвіллі, Теннессі.
У грудні нас попередили про торнадо.
По радіо передавали інструкції,
як чинити під час торнадо, залежно від типу житла.
Кажуть: «Якщо ви маєте вдома підвал — ідіть туди».
«Якщо не маєте підвалу — сховайтеся в убиральні чи кімнатці».
І додають: «Якщо живете в трейлері,
то попросіться до сусідів або йдіть на вулицю, перечекайте непогоду в канаві».
Не жартую. У новинах було.
Кажуть: «Не знаємо, що вам порадити».
«Дідько, ви самі заварили кашу».
«Тепер розсьорбуйте. Ми не допоможемо».
«Знаємо, що періщить дощ, у канаві буде повно води».
«Змиріться, лягайте».
«Зараз грудень. Буде холодно».
«Мабуть, захворієте. Лягайте в канаву».
«Знаємо, що ви не маєте радіо».
«Не знатимете, що все скінчилося. Лежіть у канаві, поки дощ іде».
«Лягайте в канаву».
Цікаво, що вони пропонують попроситися до сусідів.
Не знаю, якими вони уявляють трейлер-парки,
але в кожному з тих, де жив я, мої сусіди теж жили в трейлерах.
Маємо набитися в один трейлер.
Щоби його вітром не здуло.
Якщо поруч стояли якісь хати,
то люди там не зазивали нас до себе.
Не казали: «Заходьте, ось наші пожитки».
«Як торнадо не знищить, заберете собі».
Вони хочуть, аби ви біля порогу роззулися.
Приходиш до них, а тобі кажуть: «Заходь. Але спочатку роззуйся».
Кажу: «Ні. Краще додому піду».
«Що ж ви завчасно не попередили? Я б не прийшов».
У шкарпетках ходитиму? Я ж не на йогу сюди прийшов.
Скажуть: «Поклін тобі». А я їм: «Піду собі».
Робити в них нічого. Моя сім'я не була дуже бідною.
Нам просто всього бракувало. Малим морозива я ніколи не їв.
Мама наливала молока в миску,
гукала мене, і казала: «Ти спізнився, морозиво розтануло».
«Наступного разу не барись, як гукатиму».
Я в канаві лежав.
«Ти хоч не нову футболку з вовками вдягнув?»
«Вона мені влетіла в копієчку».
Як мені було два роки, батьки розлучилися. Була битва за опіку. Мама програла.
Отже, я мусив жити з нею. І…
Не вигадую. І…
Ми гарно проводимо час. Ось чувакові подобається.
Гарно проводимо час.
Зараз батьки поводяться інакше, ніж раніше.
Особливо, коли йдеться про тварин.
Сучасні батьки кажуть: «Одвеземо кота до ветеринара».
Як я був дитиною, тато казав: «Не маємо більше кота».
Знав, що кота не стало.
Я навіть отямитися не встигав. Казав: «Заведемо ще одного?»
А тато на це: «Побачимо, що приб'ється».
Хатніх улюбленців ми не мали. Це радше були в'язні природи.
Приб'ється собака — прив’яжемо мотузкою до дерева.
Якось на два тижні прибився страшенно злючий кіт.
З'ясувалося, що це опосум.
Уже казав, книжок ми не читали,
а інтернету ще не було.
Ми думали, що це просто дивна порода.
Бачили колись опосума?
Вони не для того, аби ними милуватися.
Такі опудала, що нехай бігають уночі.
Щоразу, як я бачив живого опосума, ми дивилися одне одному в очі.
Здавалося, що опосум хочу сказати:
«Зараз тобі тут бути не треба».
«Я своєї зовнішності не обирав».
«Ніч — це мій час».
«Я тут зараз їм твоє сміття».
«Хоч дай мені спокій».
Приходили колись до когось у гості, а на вас гавкав пес?
Пес на вас гарчить, а вам кажуть: «Він не вкусить».
І чому ж ви так думаєте?
Бо він ще нікого не кусав? Може, якраз сьогодні вкусить.
Схоже, що він хоче мене гризнути.
А вони завжди кажуть: «Може, залиже тебе до смерті».
Я кажу: «Смерті?»
«Хто тут казав щось про смерть?»
«Я тут хвилююся, що укусить, а ви про смерть заговорили».
Дивно, що ви про це навіть подумали. Схоже, що пес хоче вкусити.
Уявіть, що ви приходите до когось, а там чувак із ножем.
І він робить ось так.
А вам кажуть: «Він тебе ножем не штрикне».
«Може, залиже до смерті».
«За мить заспокоїться».
«Він просто трохи відлюдькуватий».
Гаразд. Красно дякую. Дякую за увагу.
Дякую.
Переклад субтитрів: Никоненко Ю.