KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Všichni přivítejte velmi vtipného Dustyho Slaye!
Tak jo.
Fajn. Bavíme se.
Dobrá. Jsem moc rád, že tu jsem.
Jsem rád tady i na cestách, spím po hotelích.
Je to zábava. Jsem zpátky v hotelu. A hotely miluju.
Ne vždy chytnu dobrý hotel. Nedávno jsem byl v jednom hotelu.
V pokoji byl nápis:
„Neodpovídáme za odcizené věci.“
Tak jsem pár věcí lohnul.
Říkám si: „Ani já neodpovídám. Ani tady nepracuju.“
Sakra. Potřeboval jsem lampu se zástrčkami.
Víte co.
Už mě nebaví doma nabíjet ze zdi.
Víte co.
Je těžké najít lampu s USB porty.
Když nějakou najdete, berete ji. To říkám vždycky.
Tak jo. Bavíme se.
Rád lidem říkám, že se bavíme.
Nerad se na to ptám.
Hodně komiků se ptá: „Bavíte se?“
Já se neptám. Neriskuju. Chápete.
Nikdy nevíte, co odpoví.
Proto raději říkám, že se bavíme.
Mám novou televizi. Plus lampu.
Telka není z hotelu a…
Tu starou jsem měl dlouho a chtěl jsem se jí zbavit,
ale nechtěl jsem ji vyhazovat.
Tak mě napadlo ji dát charitě.
Tak jsem tam s tou starou bednou nakráčel
a týpek povídá: „Ne.
Takové telky už nebereme.“
Ale vzali ji.
Později v noci, když měli zavřeno. Víte, co myslím?
Vyložil jsem ji tam.
Přece se nenechám odmítnout charitou.
Ne dnes. Nikdy. Je to dar.
Dárky se neodmítají.
Potvrzení mi ale nedali. Takže si to neodečtu z daní.
Bude to těžký rok.
Znáte to. Darujete hadry charitě a oni: „Chcete potvrzení?“
A já: „Ne. Nechci důkaz, že jsem tohle nosil.
Vidíte, co nosím.
Tak si představte, co daruji zadarmo.
Představte si, co je pro mě škoda.“
Tohle oblečení jsem si koupil loni právě u téhle charity.
Dobře? Tak jo.
Rád si u charity kupuju rámečky na fotky. Někdy jsou za dobrou cenu.
A někdy dostanete fotky cizích rodin.
Nevím, jak je to možné.
Někdo si řekne: „Tak jo, tenhle rámeček a rodina už mě nebaví.“
Moc pro mě znamenají,
ale ne tolik, abych otevřel svorku vzadu.
Tolik času nemám.
Jo. Nebudu celý den otvírat svorky. Fajn.
Bavíme se. Já…
Rád mávám takhle. Dělám to často.
Mávám tak na konci vtipu,
abyste věděli, že skončil.
Často to poznáte podle smíchu. Jindy vás musím upozornit.
Dělám toho hodně.
Rád se dotýkám kšiltovky, brýlí, opasku.
Jsem jako kouč na třetí metě a…
Snažím se vás navést.
Tak jo. Bavíme se.
Tu kšiltovku mám rád. Mám ji z charity. Ne tuhle, ale podobnou. A…
Mám ji rád, protože mě mění.
Spousta lidí to neví, protože jste mě bez ní neviděli.
Ale když ji sundám, říkáte si:
„Páni. Vsadím se, že má rád rockovou hudbu.“
Že jo?
Když si ji nasadím, říkáte se: „Ne. Sbírá kameny.“
Chápete?
Tak jo.
Když ji sundám, říkáte si: „Ten vypadá jak hlavní zpěvák Kornů.“
Když si ji nandám, říkáte si: „Ne. Ten pěstuje kukuřici.“
Jo. Bavíme se.
Když si ji sundám, říkáte si: „Vsadím se, že kouří trávu.“
Když si ji nasadím, říkáte si: „Ne. Ten určitě hulí.“
Ta kšiltovka nedokáže změnit vše.
Není kouzelná.
Kolik z vás si myslelo, že mám ty vlasy přilepené?
Jo. Tak jo.
Myslí si to hodně lidí.
Podle hodně lidí vypadám jak Forrest Gump po tom dlouhém běhu.
Kéž by to byl novější film. Byl by to skvělý vtip.
Někdo mi komentoval video na YouTube.
Říkal: „Vypadá jako ten chlápek, co říká modlitbu, než začne závod NASCAR.“
Nevím, co to znamená, ale udělám to.
Udělám to.
Vlasy mám dneska dobré, protože jsem byl v hotelu.
Když jsem v hotelu, používám hodně šamponu.
Protože je zdarma a je to fajn.
Hotely mám moc rád.
Hlavně ty pochybnější.
Víte, co myslím? Rád zapadnu.
Rád vyjdu ven, kde lidi kouří cigarety.
Nechci, ať se před hotelem předávkovávají,
ale drogy mi nevadí.
Rád chodím kolem pokojů, když z nich jde cítit tráva.
Podle toho poznám, co je dovoleno.
Když mi pak večer zavolají z recepce, že cítí trávu, odpovím: „Já taky.“
Nevadí mi to, ale děkuju za optání.
Dám vědět, jestli něco budu chtít. Ale nechoďte sem. Jsme v pohodě.
Vzpomínám na hotel, kde nic nefungovalo, ani výtah.
A když konečně dojdu na pokoj, nejde Wi-Fi.
Tak jdu dolů a říkám: „Nejde Wi-Fi.“
A oni: „Jo, občas vypadává, ale síť se jmenuje ‚Ramada Inn 1‘.“
A tu mi došlo, proč vypadává.
Protože jsme nebyli v Ramada Innu.
Hotel Ramada Inn jsem viděl z okna.
A oni: „Ale tady v hale jede dobře.
Co kdybyste se připojil tady?“
A já na to: „Tak to nevíte, na co to Wi-Fi mám.“
Na pokoji nedělám v Excelu.
Jsem ve stresu. Chápete? Tak jo.
Bavíme se.
Byli jste někdy ve starém hotelu, zapojili nabíječku
a zásuvka vypadla na zem?
Co je to s těmi zástrčkami?
Kdo je tak přetěžuje?
Proč jsou všechny tak opotřebované?
Kdo používá tak velké nabíječky?
Já používám klasickou nabíječku.
A teď už se ani nepřipojím.
Celý den chodím s napůl nabitým telefonem.
Jen říkám, nepřetěžujte zástrčky. Kvůli ostatním.
Nemusíte být poslední, kdo je bude používat.
Mám rád těsnou zástrčku. Víte, co myslím?
Jo. Tak jo. Bavíme se.
Fajn. Bavíme se.
Jednou jsem byl v hotelu s kasinem. Hotelů jsem vystřídal hodně.
Na pokoji byla cedule.
Byl to seznam všeho, co můžete ukrást, a kolik to stojí.
Takže když něco ukradnete, rovnou vám to strhnou.
Asi, abyste nekradli.
A měli tam i žehlicí prkno za 20 dolarů.
Říkal jsem si: „To je dobrá nabídka.“
Žehlící prkna moc nekupuju, takže se nevyznám.
Ale 20 babek mi přišlo levné. Že jo?
Navíc, kdo má odvahu krást z hotelu žehlicí prkno?
Třeba lampa je v pohodě. Dáte ji do tašky.
Barvu si sice nevyberte, ale máte lampu.
Žehlicí prkno při odchodu? „Ne, s tímhle jsem tady už přišel.“
Jo. Vypadá dost jako to vaše,
ale já s žehlicím prknem vždy cestuju.
Což je dobře, protože v tom pokoji žádné nebylo.
Můžete se podívat. Není tam.
Já ani žehlit neumím.
Lépe vypadat nemůžu. Někdo mi to vyžehlil.
Vím, jak to funguje.
Zapojíte to do lampy a pak…
Jezdíte takhle, ale vždycky to mám pokrčené.
Hodně hotelů se dnes snaží o ekologický provoz.
Nebo to aspoň říkají, ale spíše se jim nechce prát ručníky.
O tom to je. „Chraňte planetu. Použijte ručník znovu.“
A mi to nevadí.
Jeden ručník jsem používal tak dlouho, že jsem začal vonět jako on.
Musím zpátky do sprchy, abych ten ručník smyl.
Chovám se ekologicky celou dobu.
Lidi mi říkají čuně.
Miluju slovo „čuně“. Je srandovní. Mám ho rád.
Když je totiž někdo nechutný, řeknete mu „čuně“.
Vezme si to k srdci.
Je ale zvláštní, že „čuně“ může být i kompliment.
Záleží na situaci.
Když v ložnici někomu řeknete čuně, může je to nažhavit.
Řeknete: „Ty čuně.“
Je divné, že jedno slovo může člověka hanit i pochválit.
Znáte slovo, které tak nefunguje?
Ohava.
V posteli po vás manželka chce prasečinky. A vy řeknete: „Ty ohavo.“
Nefungovalo by to. Hodně jsem pil. Vím, že by to nezabralo.
Hodně jsem pil, ale už nepiju.
Musel jsem, protože jsem často omdlíval.
A s tím se nepojí nic dobrého.
Nikdo vám neřekne: „Včera jsi omdlel, ale díky za pomoc s daněmi.“
Nechtěl jsem omdlívat.
Jen jsem chtěl být celý den v náladě, a to je po 15 pivech těžké.
Po 15. pivu už musíte přejít na něco tvrdšího.
Začnete panákovat.
Po pár panácích přecházíte na „temnou stranu“.
Pak už nevnímáte, skoro nevidíte a lidem říkáte smyšlená tajemství.
Když omdlíte, vaše mysl vám říká:
„Tohle vidět nemusíš.
Ztratila jsem kontrolu nad tělem a neukážu ti, do čeho se pouští.
Uvidíš zítra.
V práci.
Jestli práci pořád máš.“
Dřív jsem hodně omdlíval. Zvyknete si na to.
Poprvé to ale bylo trapné.
Druhý den mi volal kámoš a říkal: „Jak ti je?“
Já na to: „Mám opici, ale jde to.“
A on: „Povím ti, co jsi mi včera řekl.“
Já na to: „Sakra, kámo, to mi neříkej.“
A on: „To se ti snažím říct.“
Ale po nějaké době jsem zpřísnil. Po ránu kouknu na telefon a říkám:
„Tyhle prostě vymažu ze života.“
Nevím, co se stalo, ale bude snazší najít si nové kámoše,
než se omlouvat.
Jen pár lidí ví, o co jde.
Ne každý to chápe. To je jasné.
Říkával jsem: „Když nevydrží, nedá se nic dělat.“
Jestli se ve dne nechceš nechat vyhodit z hospody, je to tvá věc.
Jo, chci popít, ale musím něco nakoupit.
Musím vyzvednout kalhoty a jít na svatbu.
Pokud jsem pořád zvaný.
Kalhotám často nerozumím.
Nevyznám se v různých druzích.
Jednou po mě kámoš chtěl khaki: Ptám se ho: „Co na tvou svatbu?“
A on: „Nevím, nějaké khaki.“
A já říkám: „Jakou barvu?“
Víte, co myslím.
Bavíme se ale.
Nevěděl jsem, že khaki je barva. V tom je ten vtip.
Bavíme se. Nemějte strach.
Nedělejte si starosti. Bavíme se.
Často jsem řídil opilý.
Nechlubím se tím, ale byl jsem v tom dobrý.
Vzbudili jste se někdy za jízdy?
Jakože jste omdleli a probrali se:
„Sakra. Já řídím.
Jak jsem se tak zřídil?
Kam to jedu?
A mám defekt. Doufám, že je to čerstvé.
Nechci tady kupovat ráfek.“
Zastavím na parkovišti, zvednu auto.
Sundám píchlou pneumatiku, ale nevím, jak nasadit náhradní.
Tak volám pomoc. Přijede týpek a říká: „Vy jste na mol.“
Já na to: „Jo. Pneumatiku jinak vyměnit umím.
Navíc jsem volal silniční asistenci, ne záchytku.“
Jo.
Chápete.
„Tak to vyměňte, ať můžu zase vyrazit.
Ještě něco mám.
Sice nevím kde, ale než to doděláte, rozhodnu se.
Sponzora zatím nepotřebuju, ale za pár let vám zavolám.“
Hodně jsem pil a řídil.
Bydlím v Tennessee, kde se řízení pod vlivem netoleruje.
Takže když už, tak už.
Aspoň se ve vězení prospíte.
Chápete? Oni jo.
Když vás můžou zatknout za čtyři piva, proč si jich nedat dvacet.
Zákony nevymýšlím. Jen se s nimi snažím žít.
Takže, když vás chytnou, ať to stojí za to.
Pokud budete příští dva roky řídit moped,
vymyslete si k tomu příběh.
Řízení pod vlivem nepodporuji. Lidi si myslí opak.
Jen říkám, že když jsem pil,
neexistoval Uber ani Lyft. Na taxíky nebyl spoleh.
Takže pokud jste chtěli pít, museli jste řídit.
Někdy jsem měl řidiče,
ale to neznamenalo, že se nenapil.
Jen jste měli někoho, kdo byl ochotný to risknout.
Mám kamaráda, který nemá co ztratit.
Říká, že ani nemá řidičák.
Nikdy jsem neměl kámoše, který by mě vozil a byl střízlivý.
Kámoši říkali: „Zavezu tě do baru.“
A já na to: „Ne. Chceme se bavit.
Nechci, ať na mě celou noc civíš střízlivýma očima.
Nechci kolem sebe nikoho, kdo si bude všechno pamatovat.“
Pocházím z Alabamy. V Tennessee a Alabamě není kam jít.
Nechodí se pěšky do baru ani domů.
Když půjdete domů pozdě v noci, může vás srazit jiný ožralý řidič.
Musíte se chránit a pěkně si to odřídit.
Bavíme se.
Tak jo.
V Alabamě není metro.
Leda obchod se sendviči.
Fajn. Chápete. A…
Bavíme se.
Dříve jsem hodně kouřil. Kouřil jsem tolik, že mě bolely plíce.
Pak jsem raději začal tabák žvýkat.
Pak jsem zase kouřil a hojil si ret.
Nikdy jsem nevaporizoval. To za mě nebylo.
Chvilku bylo na trhu plno vaporizerů.
Vaporizér typu obyčejné cigarety.
Tvar klenotu. A někteří vaporizovali z takové vysílačky.
Pamatujete? Kouřili z anténky.
Dokonce to dělalo stejný zvuk.
Je matoucí, když máte vysílačku i vaporizér.
„Dávám si práska, nebo mi někdo volá?“
Taky z toho foukají plno dýmu.
Nedávno jsem za týpkem stál v zácpě a myslel si, že mu hoří auto.
A on si tam jen pokuřoval.
A poslouchal heavy metal.
Heavy metal mě nikdy nebral.
Mám moc rád country.
Dobře. To znělo patřičně. Byli to tak čtyři lidi? Perfektní.
Tak jo. To je ono. To jsou oni.
Já country miluju.
Dobrá country píseň vám podle mě připomene věci, které jste nezažili.
Za mlada jsme s našima nechodili k jezeru, ale když slyším country o jezeře,
říkám si: „Jo, to si pamatuju.“
To bylo fajn.
Bylo to potřeba, protože jsme necestovali. Vyrostl jsem v osadě, bylo to fajn.
Ale nevím, proč tomu říkají osada.
Nebyly tam žádné atrakce.
Žádné tobogány. Občas jsme si sklouzli.
Třeba na staré plachtě pocákané čisticím prostředkem.
Jednou jsme takovou plachtu položili na kořen.
Protože jsme na ni chtěli skočit.
A takhle to nefunguje.
Narazil jsem do toho kořenu, vstal a našel si práci.
Tady už si hrát nebudu.
Už si vůbec nebudu hrát. Teď musím platit doktora.
Nevím, jestli jste někdy v plné rychlosti hrudí narazili do kořenu
s úsměvem na tváři,
ale úsměv vás hned přejde.
Za mlada jsem nikdy nekempoval, protože jsem vyrostl v karavanu
a přišlo nám, že víme, o čem to celé…
kempování je.
Říkali jsme si: „Ne, v karavanu už žijeme.“
Nemusíme chodit ještě do stanu.
Víme, co je chudoba.
Nechceme vědět, jaké to je být bezdomovci.
Nebudeme trénovat bezdomovectví.
Hodně lidí mě má za bezdomovce.
Když jsem venku ve městě, kde jich je hodně,
lidi si mě s bezdomovcem pletou.
Stalo se to už hodně krát.
Jednou jsem byl v texaském Austinu.
Byl jsem oblečený jako dnes, připravený na show a…
Sedím na lavičce v parku, když slyším: „Pardon.“
Podívám se, a tam holčička s hnědým papírovým sáčkem.
Ptá se: „Chcete sendvič?“
Jo. Bylo to moc pěkné.
A já si ho dal.
Takže to vyšlo. Chápete?
Žaludek jsem měl plný, ale duši prázdnou.
Měl jsem dobrý pocit, ale ne ze sebe.
Ale sendvič zdarma neodmítnu. Tolik peněz nevydělávám.
Nemám tolik peněz, abych odmítl sendvič zdarma.
V mládí jsem se naučil, že existuje plno druhé peněz.
Staré peníze, nové peníze, krvavé peníze, drogové peníze.
My neměli žádné.
My měli „slušné peníze“.
Když nám naši koupili něco, co se nám nelíbilo, řekli:
„Dali jsme za to slušné peníze.“
Za slušné peníze koupíte to nejhorší.
Nikdy nic dobrého.
Za slušné peníze si koupíte batikované tričko s vaším jménem.
Z Gatlinburgu v Tennessee.
Za mlada jsem měl hodně triček s vlky.
Máma si myslela, že mi trička s vlkem sluší.
„Čím víc vlků, tím líp. Dejte jich tam co nejvíce.“
A co ještě měsíček, aby měl vlk, na co výt.
Jako malý jsem měl klobouk s mým jménem nastříkaným nahoře.
Bylo tam „Dusty“.
To proto, aby mě neunesli.
Když únosce uvidí ten klobouk, řekne si: „Ne. Ti jsou švorc.
Dej mu ten bonbón.
Ten asi neměl nic dobrého už dlouho.“
Já se snažím nastoupit za nimi.
A oni: „Ne.
Jsme únosci.“
A já: „Já vím. Jsem dítě.
Snažím se, abyste mě unesli.“
Rád bych na chvíli vypadl z téhle osady.
Na životě v osadě jsem nejvíce nenáviděl,
když jsem musel na základce někde psát svou adresu.
Protože chudákem jsem se stal, až když všichni viděli mou adresu:
„Stanoviště 8, Moorova osada.“
Děti se ptaly: „Dusty, ty žiješ v karavanu?“
Já: „Nevím, čemu se divíte.“
Moje křestní jméno je „Dusty“.
A každý den chodím do školy v tričku NASCAR.
A můj batoh je z katalogu Marlboro.
Přesně tak.
Rodiče konečně vykouřili dostatek, abych mohl začít nosit knihy.
Než začnu číst, musím rozptýlit kouř.
Tak jsme nakupovali na Vánoce.
Máma mi dala katalog Marlboro.
Já zakroužkoval, co jsem chtěl,
a ona začala kouřit.
Říkala: „Já ti to opatřím.
Já ti to seženu.
Já ti to opatřím.“
Takové věci už dnes nejsou.
Dneska už vás za kouření neodmění.
Je to fakt škoda. Musíte je hledat na bleším trhu.
Já blešáky miluju.
Když nějaký vidím, jdu tam. Miluju to.
Nedávno jsem jeden navštívil. Paní tam nabízela levná DVD.
A já DVD miluju.
Rád jsem vždy o desetiletí pozadu za ostatními. Víte?
Takže se do nich teď dostávám. A je to vhodná chvíle, protože jsou levné.
Ta paní je prodávala opravdu levně. Tři DVD za pět dolarů.
Skvělý kup.
Takže jsem jich bral šest. Celkem za deset dolarů.
Tři za pět, krát dva.
Jednoduché, že?
Ale ta paní nechápala vlastní nabídku.
Šel jsem za ní a říkám: „Rád bych tyhle DVD.“
Říká: „Kolik jich máte?“
Říkám šest.
A ona na to: „Víte, že za pět máte tři?“
Říkám: „Jo.
Šest za deset.“
Ona povídá: „No. Asi jo.“
Nevěděl jsem, co říct.
Nechtěl jsem, ať si myslí, že ji okrádám. Tak říkám: „Tak to tu píšete.
Je to jen tři za pět, krát dva.“
Tak říkám pohoda. Nedorozumění. A už chystám deset babek.
Ale pak ji slyším něco počítat.
Nevymýšlím si to. Říká
Pak zavře oči a říká…
„Dobře. Dělá to 15 dolarů.“
Já na to: „Poslyšte. Nechci se dohadovat.
Je to vaše nabídka.
Tři za pět, krát dva.
Jestli chcete, koupím si tyhle tři a pak si sundám tuhle čepici
a koupím si ty druhé tři.“
A to zabralo.
Vyšlo to. Tak jo. Bavíme se.
Chodíte někdy nakupovat a platíte hotově?
Peníze vám označí fixem proti padělkům
a když vám vydávají zpět, vrátí vám hotovost.
Vždycky si říkám: „Půjčte mi ten fix.“
Když mi nevěříte vy, ani já vám nevěřím.
Jo. Vím, že je to dolarovka.
Nerad bych měl sbírku padělaných dolarovek.
Bavíme se.
Jako malý jsem měl plno triček NASCAR.
Není na tom nic špatného, ale já jich měl tolik,
že když jsem se měl hodit do gala
máma mi oblékla nejnovější tričko NASCAR.
Já říkám: „To není tak pěkné.“ A ona: „Já vím.
Zastrč si ho.“
Protože to mění vše.
Se zastrčeným tričkem můžete z dílny přímo do kostela.
Táta to dělá dodnes. Zastrkává si i košile. Hluboko.
Fakt hluboko. Z roláku udělá výstřih do V.
Z nohavic mu trčí tričko.
Jdou mu vidět chlupy na hrudníku.
Táta je fanda alabamské univerzity.
Jejich trička si zastrkává tak, že vidíte jen „univerzita“.
Fanda univerzit.
Ale není to tak. Jednou si ze mě utahoval, že čtu.
Ne z toho, jak čtu, ale že vůbec čtu.
Povídá: „Můj syn nebude číst knihy.“
Tak jsem toho nechal.
A pustil se do drog.
Fajn. Bavíme se.
Na výšku jsem nikdy nešel, jestli vám to ještě nedošlo, ale…
Bylo to hlavně kvůli peněz.
Říkal jsem si, že kdybych v 18 měl na vysokou,
měl bych se dobře i tak a…
Došlo mi, že výška není vše. Ale nevěděl jsem, co chci dělat,
Když chcete být doktorem, právníkem, je třeba.
Ale k výstavbě cest a domů vysokou nepotřebujete.
Nějak to vymyslíme. Že?
Abraham Lincoln postavil dům. Šel na výšku?
Nevím.
Nevím. Upřímně si ani nejsem jistý, jestli postavil dům.
Lidi to prostě říkají.
A pojmenovali po něm i stavební hračku.
Chápete? Jo.
Bavíme se.
Na životě v karavanu mě nejvíc bavily tornáda.
Protože jsem mohl vypadnout.
Musel jsem na chvíli do skutečného domu. To mě bavilo.
Říkal jsem: „Koukejte na ty cihly.“
Cihlu jsem naposledy viděl, když mi proletěla oknem.
Se vzkazem.
„Sekejte tu trávu.“
Tak se to dělá ve Sdružení majitelů mobilních domů.
Bavíme se.
Teď bydlím v Nashvillu v Tennessee. Jednou v zimě nám hrozilo tornádo.
Poslouchal jsem rádio, kde říkali, co dělat podle toho,
v jakém typu domu žijete.
„Bydlíte-li v domě se sklepem, jděte do sklepa.
Nemáte-li sklep, jděte do koupelny nebo malé místnosti.
A jestli bydlíte v osadě,
jděte do sousedova domu nebo jděte ven a lehněte si do škarpy.“
Jo. To bylo ale sdělení.
Říkali: „Poslyšte. Nevíme, co vám říct.
V životě jste neudělali dobrá rozhodnutí.
Teď musíte nést následky. My vám nepomůžeme.“
Ještě dodali: „Víme, že prší a škarpa bude plná vody.
Prostě do ní vlezte.
Jo. Je prosinec. Bude studená.
Asi onemocníte. Ale prostě do ní lehněte.
Víme, že venku nebudete mít vysílačku.
Nepoznáte, kdy hrozba pominula, ale ležte tam, než přestane pršet.“
Pěkně se uvelebte.“
Líbila se mi druhá možnost, jít do domu k sousedovi.
Nevím, jaké osady mysleli,
protože v každé osadě, kde jsme byli, žil v karavanu i náš soused.
Jako by chtěli, ať se sejdeme v jednom. Asi, ať ho zatížíme.
A kdybychom měli sousedy s domy, lidi z karavanů by asi doma neuvítali.
Neříkali by: „Pojďte dále, koukněte, co máme.
Když to nevezme tornádo, tak vy příští týden.“
Takoví ti, co chtějí, ať se zujete, než vejdete dovnitř.
Jdete k někomu a oni: „Pojďte dál. Nesundali byste si boty?“
A já na to: „Ne. Radši půjdu domů.
Kéž byste mi to řekli do telefonu. Ani bych nechodil.“
Lenošit v ponožkách, jako bychom měli dělat jógu.
Říkali by: „Namaste“. A já: „Ne. Raději půjdu.“
Padám odsud. Úplnou chudobou jsme ale netrpěli.
Prostě jsme neměli vše. Jako malý jsem nikdy neměl zmrzlinu.
Máma vždycky nalila do mísy mléko,
zavolala mě a řekla: „Jdeš pozdě.
Až tě příště budu volat, tak přijdeš hned.“
Ležel jsem ve škarpě.
Špinil to nové tričko s vlkem, co jsi mi koupila.
„Dali jsme za to slušné peníze.“
Rodiče se rozvedli, když mi byly dva.
Pak nastala bitva o opatrovnictví a máma prohrála.
Tak jsem musel žít s ní a…
Je to tak. A…
Bavíme se. Tomu chlápkovi se to líbí. A…
Bavíme se.
Rodiče jsou dnes jiní než za mého mládí.
Hlavně, když jde o domácí zvířata.
Dnes někteří rodiče říkají: „Musíme vzít kočku k veterináři.“
Když jsem vyrůstal já, táta říkal: „Kočku už nemáme.“
A ta kočka byla mrtvá.
Ani mě to nerozhodilo. Jen jsem řekl: „Doufám, že bude další.“
A táta: „Uvidíme, co sem zabloudí.“
My totiž neměli skutečné mazlíčky, ale vězně přírody.
Když se objevil pes, přivázali jsme ho ke stromu.
Asi dva týdny jsme měli strašně zlou kočku.
Nakonec to byla vačice.
Říkal jsem, že jsme nečetli…
a tehdy nebyl internet.
Měli jsme ji za divné plemeno.
Viděli jste někdy vačici? Asi byste neměli, myslím.
Rozhodně určeny pro život ve tmě.
S každou vačicí, kterou jsem viděl, jsme se podívali do očí.
V tu chvíli mi ta vačice říká:
„Tady nemáš, co dělat.
Tuhle podobu jsem si nevybrala.
Teď je má chvíle.
Právě pojídám vaše odpadky. Mohl bys mi aspoň dopřát trochu soukromí.“
Šli jste někdy k někomu, kdo má zlého psa,
který na vás zuřivě vrčí, a majitel říká: „Ten nekouše.“
Já si říkám: „Proč myslíš?
Protože to ještě neudělal? Možná je dneska ten den.
Protože vypadá, že chce kousat.“
A oni vždycky: „Ten tě leda ulíže k smrti.“
A já: „K smrti?
Kdo mluvil o umírání?“
Jen mám strach, že mě kousne. Nevím, proč vytahuješ smrt.“
Mně to nějak nesedí, protože ten pes vypadá, že chce kousat.
Je to stejné, jako když u někoho vidíte chlápka s nožem.
A drží ho takhle.
A oni: „Ten tě nepíchne.
Ten tě leda ulíže k smrti.
Jo. Za chvilku se uklidní.
Jen není zvyklý na lidi.“
Dobře. Díky moc. Moc si toho vážím.
Děkuji.
Překlad titulků: TonyG