СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Вітайте на сцені істерично смішну Джанел Джеймс!
Привіт!
Агов!
Мені так плескаєте?
Дякую.
Звідки маєте стільки енергії? Я виснажена.
Перебування поза домівкою виснажує, а ви такі… Дякую.
Вийшли з дому.
Воно трошки… Знаєте?
Так? На вулиці?
Ми перебільшували.
Удома уявляли, що тут краще, ніж насправді.
Трохи переоцінили.
Трішки виснажує, як я вже казала. Знаєте?
Перебільшили. Набрехали. Казали, буде вакханалія!
Так і сказали.
Обіцяли нам «ревучі двадцяті».
Так і сказали.
Натомість маємо нові штами та людей, що б'ються в літаках.
Контингент автобусів у літаках.
Ось, маємо. Контингент автобусів.
Авіалінії мали збитки під час карантину.
Кажуть: «Хочете злітати в Кабо й назад за 20 доларів?»
Вони відгукнулися,
зібрали свої сумки кольору хакі,
і почали штурмувати небо. Знаєте?
Знаємо, що коїться в міжміських автобусах.
Тепер і на висоті дев'яти кілометрів.
Це відбувається прямо зараз. Це проблема.
Усі нападали на Безоса, бо має ракету,
та він знає: треба злітати вище за них. У цьому майбутнє.
Скоро матимемо чортів «Аероамазон».
Мудро.
Він не літав у космос.
Згодні? Не літав він туди.
Остогидло мені, що багатії щось верзуть,
а ми маємо їм вірити, бо вони в грошах купаються.
Не літав він у космос.
Що скажете, брешу? Космос — це…
Це космос. Хіба ні? Ось так летять у космос. Згодні?
А чувак просто сидів…
«Пташечка!» Не літав він у космос.
Це не…
Не люблю таке. Брехун він.
Ні чорта не робила на карантині. Нічогісінько.
Не розвивалася, не читала,
не навчилася музики. Нічого.
Думала, що дуба дам. Навіщо щось робити?
Нащо щось робити?
Люди кажуть: «Певно, купу жартів придумала».
«Ні. Я готувалася постати перед творцем».
Як очманіла читала Біблію. Ви, взагалі, про що?
Тільки соціопатам карантин пішов на користь.
Ви місяцями не з'їжджали з глузду, як я? Ви… Ясно?
Я божеволіла.
Намагалися колись перехитрувати бога,
вдаючи, що весь час жили, як праведник?
«Готова потрапити до раю». Я — так.
Такою була на карантині. «Готова, забирай на той світ».
Страшно було до всирачки.
Я раніше любила Ісуса. Знаєте?
Я раніше його так любила.
Темно-русявого, блакитноокого Ісуса.
Знаєте? Той, що з пресом?
Ісус-кросфітер.
Ви знаєте, про що я. Я раніше любила Ісуса.
Там, звідки я родом, обожнюють білого Ісуса.
Бабця
розвісила зображення білого Ісуса всюди по хаті.
Сидиш сереш, а він на тебе дивиться.
Некомфортно.
У вітальні висіла велика картина з Ісусом.
Якось я сиділа, розглядала її, бабця підкралася
й каже: «Правильно. Пам'ятай,
Ісус завжди за тобою спостерігає».
І я така: «Господи».
Припини, Ісусе.
Боже.
Яка ж це безглузда релігія.
Чому Ісус такий красунчик?
Навіщо? Не розумію. Про секс думати забороняють,
а ти щонеділі витріщайся на його принади.
Це ж божевілля.
«Падай на коліна й поклоняйся мені». «Із задоволенням».
Прес після 30 років? Точно бог…
Достойний поклоніння.
Мені карантин подобався. Усе до вподоби.
Подобалося бути вдома.
Маски подобалися. Не знаю, чому люди
аж так поспішали їх зняти.
Мені до вподоби, що маски додають анонімності.
Я не зірка, а говорити з людьми не хочу.
Чудово ж. Надягаєш маску й затемнені окуляри,
і перетворюєшся на героїню «Месників». Чому скаржитися?
Ніхто не знає, які ти розкриєш злочини.
Це сексуально.
Бракуватиме того, як чоловіки по чолу хотіли зрозуміти, гарна я чи ні. Знаєте?
Це так круто.
Пропорцію між чолом і бровами розраховують.
Знаєте? Це було…
Бракуватиме того, як можна було пройти повз друзів
і не привітатися.
«То ти стояла біля крамниці?» «Ні».
Про балачки можна було забути. Нарешті, балачкам настав кінець.
Півмільйона людей спіткала така ж доля,
але ми вижили.
Ми змогли… Не…
Запізно цим перейматися. Ми облажалися.
Запізно. І не ойкайте.
Не ойкайте.
Ми облажалися. Якщо ковід став іспитом для людства,
ми його провалили.
Згодні? Є тут основні робітники? Учителі? Медсестри?
Не знаю, як ви ще всіх навкруги не повбивали.
Ми основних робітників знатно підставили.
Кажуть, не всі герої носять плащі. Певно, ЗІЗ вони теж не носять.
Мусили носити сміттєві пакети, паперові маски.
Неймовірно.
Як почнете всіх різати… Я вас не засуджуватиму.
Якби ми були в «Грі престолів»,
основні робітники були б на передовій…
Під градом стріл.
Віддамо їх на поталу. «Ідіть, рознюхайте, що відбувається».
«І щось поїсти принесіть».
Я не дозволила розвалитися економіці.
Не дякуйте.
Скуповувала все на своєму шляху.
Ніколи ще не купувала стільки «на вихід».
Про який «вихід» я думала?
Усі купували речі, думаючи, що зміняться
після карантину.
Погоджуєтеся? Нова я.
Згодні?
Нова я — справжня шльондра.
Ліфчиків накупила.
Ліфчики, коротенькі шорти, усе 2021 року.
Життя вирує.
Проводила час із дітьми. Це круто.
До пандемії часто не виходило.
Ніяк. Бо я крутилася, як могла. Знаєте?
Заробляла, жартами сипала, і…
Чудово, що я змогла провести з ними час.
Це мій улюблений аспект карантину. Згадайте, як спочатку
зірки вперше проводили час зі своїми дітьми.
Пам'ятаєте?
Не знали, що деякі зірки мають дітей, поки ті не затанцювали на TikTok.
Діти такі: «Це хто в дідька такий?» Знаєте?
Де няня? Де Консуела?
Маю двох синів-підлітків.
Мені їх так шкода, знаєте?
Це ж ідеальний вік, аби фапати.
І раптом я цілодобово вдома,
намагаюся бути доброю мамою. Надолужую час. Вони мене ненавидять. Розумієте?
Вриваюся до них: «Подивимося фільм!»
Що ви тут робите? Припиняйте. Ідемо в підвал «Душу» дивитися.
Це я.
«Вгадайте, хто купив пазл?» Тепер це я.
Ненавидять мене.
Дізналася тут купу цікавого. Молодший має прутня.
Я про це не знала.
Не знала, що він має прутня.
Зміни трапляються миттєво. Про прутня я не знала.
Сиділа на ліжку,
а він пробіг до ванної кімнати, щоб…
Мабуть, рушника забув. І я така:
«Що це в біса було?»
Це мене вразило.
Це ж поршень. Що?
Що?
Такому прутневі пора до роботи.
Розумієте?
Не можна ж ходити з таким причандалом і без грошей. Це неповага.
Раніше ж мав пиптика.
Останнього разу, як дивилася, то був пиптик.
Міняєш синові пелюшки, і граєш на його пиптику, як на гітарі.
Тут лише я маю дітей? Обожнювала так гратися.
З пиптиком. Іноді робиш пружинку.
Пишаюся ним. Він тут у залі сидить.
Пишаюся.
Увесь у маму. З яйцями.
Він тут сидить. Синочок.
Мій синочок.
Застукала старшого за переглядом порно, що…
Тому я ніколи вдома й не сиділа. Хто хоче…
Я ось про що…
Дивився порно. А він же підліток. Тож…
Не хотіла засоромити. Аби комплексів не мав.
Позитивно ставлюся до сексу. Не лише білі жінки так налаштовані.
Не тільки вони.
Я в молодості теж цицьками світила. Знаєте?
Не хотіла його засоромити.
Гадаю, удалося.
Я пройшла повз нього і сказала:
«Я все бачила». І пішла далі.
Крута мама. Ось так повелася. Розумієте?
«Я все бачила».
І далі пішла. Ясно?
Потім повернулася, кажу: «Темношкірих, може, подивися?»
«Що ти в дідька лисого робиш?»
Я б і гадки не мала, що він порно дивиться,
якби на планшеті не засвітилася біла дупа.
Дивився б на чорні дупи, не дісталося б на горіхи. «Що ти робиш?»
«Порадити, що дивитися? Удома дивимося порно з темношкірими».
«Ти руйнуєш сімейну традицію».
«Що ти робиш?»
«Що за фігня?»
Коли я думаю про сексуальні вподобання моїх дітей…
Мені начхати, геї вони чи гетеро.
А щоби збоченцями виросли, не хочу.
І щоби мали чудні фантазії. Так буває,
коли діти щось дивляться зарано в інтернеті.
Коли їхні мізки… Синапси там синапсують.
І виросте у вас чудило.
Не дай боже з нього виросте фут-фетишист.
Що?
Не хочу фетишистів висміювати, але це — дно.
Займалися сексом із фут-фетишистом?
«Хочу лизати твої стопи».
«Послухай!»
«Ти ж не троль, щоб…»
«Перестань! Господи».
Даю лизати стопи, але весь час думаю: «Що за фігня?»
Лише б не мій син.
Не хочу мати фут-фетишистів у сім'ї.
Або стане відлюдькуватим хлопцем,
який боїться говорити з дівчатами, а потім трахає секс-роботів.
Дивилася документальний фільм.
Я всі документалки передивилася. Півтора року вдома сиділа.
Роботи наступають.
Пхаються.
Агов!
Роботи наступають, це високі технології, на вигляд вони, як жінки,
не гладшають, бо не їдять булок.
Вони мають бути ідеальними. Я лише за. Нехай.
Мене в них дратує те, що
щоразу, як з'являється якась секс-іграшка для чоловіків,
усі завжди нудять:
«Жінки, обережніше».
«Візьміться за розум. Вам знайдуть заміну».
«Чоловіки обійдуться без вас». Кажу: «Коли? Швидше. Ну ж бо!»
«Уперед! Трахайте роботів».
«Дайте нам спокій. Коли це вже станеться?»
«Я перемін на краще не боюся».
«Ви про що? Трахайте роботів».
Чоловіки такі дивні.
Диваки. Я маю дилдо, але обличчя на ньому нема.
Що з вами не так?
Мої діти добре пережили карантин.
Я ними пишаюся.
Мій старшенький — атлет.
Не міг займатися спортом.
Не говорив із друзями, не мацав дівок.
Усе, що хочеться підлітку, було заборонене.
Добре впоралися. Маски носили.
І не лише вони. Усі підлітки так робили.
Тримали соціальну дистанцію. Робили все можливе. Так?
Було справжнім божевіллям
бачити дорослих людей, які втрачали глузд, бо не могли піти до забігайлівки.
Усі зараз удають, що це було дуже давно,
а це неправда.
Знаю, що, мабуть, знайдуться гурмани,
які в забігайлівки не ходять, але… вони також винні. Скажу…
Що ми не знаємо, як чимось жертвувати, і це паршиво.
Гнітюча була ситуація.
Я й так не мала в нас віри,
але вийшло ще гірше, ніж я сподівалася.
Ми не вміємо нічим жертвувати.
Пам'ятаєте, як ми злилися на Францію?
Говорю «ми», а маю на увазі білих людей, але ми злилися на Францію.
Пам'ятаєте, що злилися? «До дідька Францію!»
«До дідька картоплю фрі». Пригадуєте? Ми припинили її їсти?
Ні. Змінили назву на «картопля свободи».
Навіть од картоплі на кілька місяців відмовитися не змогли. Що коїться?
Геї щотижня штурмують «Чик-філ-Ей», кажуть: «Там нагетси…»
«Полінезійський соус».
«Справжній французький смак».
Чортові невдахи. Чудила.
Так швидко стільки всього сталося.
Чому ви всі такі спокійні? Я дурію.
Помітили, я якась занадто збуджена через карантин? Мов здуріла.
Сталося так багато всього.
Уряд під шумок вирішив: «Розкажемо ще про прибульців».
Це сталося!
Це сталося.
Підсунули нам під шумок таку новину.
«До речі, прибульці існують». Ось що зробили.
Щонайгірше, я прибульців обожнюю.
А тут, поки дезінфікувала мої чортові дезінфектори, усе проґавила.
Це вже занадто.
Я під час карантину втратила брата.
Він не помер від ковіду, а став прихильником теорії змови.
Зовсім пропав.
Однаково, що помер. Зовсім його не впізнаю.
Говорити з ним — така нудота.
Не знаю, що він хоче.
Що хочуть конспірологи? Не знаю, як із ним поводитися.
Хоч що меле, кажу: «Маєш рацію». Вони цього хочуть.
Хочуть мати рацію.
Нудно з ним говорити. Є тут хтось із руху QAnon?
Бути не може. Ось мій улюблений…
Вони повсюди.
Розкажу вам про мою улюблену теорію змови від QAnon,
а я за всіма ними слідкую, бо дуже смішні.
Очевидно, у Білому Домі зараз сидить Дональд Трамп.
Джо Байден помінявся обличчям…
із Трампом. Отже, у Білому Домі Трамп у масці Джо Байдена.
Чи ще якась така дурниця.
У цю теорію вірять не якісь вкрай божевільні.
Вірять учителі і юристи.
Стоїш десь у черзі, а людина за тобою вірить у це
абсолютно щиро, і…
Не впевнена, що ви пам'ятаєте жіночку, якій мавпа обличчя покусала.
Пам'ятаєте?
Вона була першою, хто отримав пересадку обличчя.
Де її показали? На «Шоу Опри Вінфрі».
Не знаю, чи згадаєте.
Коли показали результат…
Пам'ятаєте? Зняли вуаль.
Оплесків не було. Люди не знали…
Сиділи такі: «Усе? Ще щось покажуть?»
Обличчя під вуаллю було спотвореним.
А люди вірять, що ми маємо технології, щоб…
Гадають, що все буде, як у фільмі «Без обличчя».
Щиро вірять.
Я не можу. Однак…
Зараз мій брат нудить. Розумієте?
Ходить і товче: «У піцерії в Пенсильванії — педофіли».
Це… Якось туманно.
Ти про що? Що це значить?
«Піцерія…» Хочуть забити вам голову.
Тепер уже ви ходите: «Педофіли…» Тепер ви божевільні.
Вони саме цього прагнуть.
«У піцерії в Пенсильванії — педофіли».
Я кажу: «Гаразд. Зараз узуюся».
«Поїхали туди».
«Урятуємо дітей». Знаєте?
Доведемо справу до кінця. Зробімо щось. Я прагну лише цього.
А він просто сидить. Не знаю, що з ним робити.
Не знаю.
Тому я в захваті від тих, хто брав Капітолій.
Згодні? Вони довели справу до кінця.
Зробили, що хотіли.
Мали якісь ідеї. Знаєте?
Потім довели справу до кінця. Молодці.
Кажуть, що Капітолій штурмували 5000 осіб.
Аж п'ять тисяч білих людей…
штурмували Капітолій.
Що? Божевілля.
Знаєте, як важко змусити 5000 осіб зробити будь-що?
Бронювання для груп.
Карпулінг тощо.
У відпустку з подругами поїхати не можу, посваримося.
Ви що, жартуєте, 5000 учасників?
Аж 5000?
Кажу: «Суко, казала ж, що хочу на пляж, напитися,
потрахатися. Чому я вишу на канаті?»
«Ненавиджу тебе».
«Що ти… Що тут відбувається?»
Не ті патріоти.
Згодні?
Вони все змогли.
Усіх залучили. Пам'ятаєте?
Зараз удають, що це було давно.
Я пам'ятаю все, як учора.
Усіх якось залучили.
«Ти перднеш на столі Пелосі».
Так? «Я насру на стяг,
зустрінемося в забігайлівці». Їм усе вдалося.
Молодці.
У темношкірих тоді видався дивний день.
Так, купка темношкірих, що тут зібралася?
Неймовірно було дивитися.
Темношкірі люди мають нездорові взаємини з Америкою.
Щось трапляється, а нас переконують, що сталося щось інше.
Зараз про тих, хто штурмував Капітолій, кажуть,
що вони просто виїхали на екскурсію.
Це були 5000 осіб, що хотіли дізнатися про наших пращурів,
провести час у центрі Вашингтона.
Такими байками нас годують.
Хоча ми все бачили на власні очі.
Знаєте? Що це взагалі?
Дах зносило, коли ми це по телевізору дивилися.
У темношкірих тоді емоції змінювалися одна за одною.
-Так. -Так.
Перша думка була: «Зараз їх підстрелять».
Друга думка: «Та стріляйте вже».
«Стріляйте!»
«Зараз же».
Третя думка: «Ніхто в них не стрілятиме».
Четверта: «А якби там була я? Або ти? Або ми?»
Над нами знущаються.
Хочемо репарацій. А вони? Позбулися сиропу «Тітонька Джемайма».
Хто в біса…
про це просив?
Ніхто про це не думає. Нам байдуже на сироп із фруктози.
Ми зараз взялися за кленовий сироп. Світлий і темний.
Говорять про культуру скасування, а скасували лише тітоньку Джемайму.
Зовсім прибрали її з опаковання.
Вона нікому не заважала. Репрезентувала жінок із формами.
Ніхто цього не просив.
Яка халепа.
Чимало речей змінилися,
але не нахабство чоловіків.
Я не сумувала за тим,
аби розмовляти, слухати, спілкуватися з чоловіками.
Я не ненавиджу чоловіків.
Зараз це модно. Та я їх не ненавиджу.
Я завжди даю їм шанс. Знаєте?
Мушу вірити, що вони не знають,
які вони завжди дивні й підозрілі.
Маю в це вірити, бо інакше не вийду з дому.
Здається, так чинить більшість жінок.
Кажемо: «Знаю, що є й гарні чоловіки».
Так? Ми так думаємо, щоби мати можливість далі спокійно жити.
«Чула, що моя сестра з таким одружилася».
«Її брат був добрим чоловіком».
Ось так нам це вдається.
«Одного разу чула… Він помер, але…»
Я комедіантка.
Їжджу «Убером».
Іноді повертаюся додому о третій ранку. Як я смію? Знаю.
Але водії, під'їжджаючи до дому о третій,
кажуть: «Сама тут живеш?»
Навіщо ви таке кажете? Не знаєте, що це жахає?
Зі мною таке кілька разів було. «Сама тут живеш?»
Двадцять хвилин мовчав, а тоді таке ляпнув.
І саме в той час?
Що взагалі відбувається? Тоді потрібно брехати.
Тоді кажеш: «Ні, живу з двома чоловіками».
«І нашими пітбулями. Знаєте?»
«Ми собак тренуємо. Завітайте якось».
Це відстій, обожнюю таксі.
Можу вдавати, що я багата. Сідаю й кажу: «Поїхали».
Обожнюю. А вони мені кайф руйнують.
Я б не проти поспати в «Убері», але не можна. Згодні?
Не з чоловіком-водієм. Жінки знають. Не спати. Навіть не дрімати.
Іноді за кермом буде жінка.
У застосунку бачиш жіноче обличчя.
Я тоді думаю, що можна кайфонути, не напружуватися. Обожнюю.
З чоловіком за кермом так не вийде.
Мусите… Знаєте?
Аби бачили, що ви не спите. Ясно?
Не лише не спати, а щоб і водій це знав.
Усім виглядом показувати, і… Знаєте?
Люблю підіймати й опускати скло.
Мені холодно? Жарко?
Я не сплю.
Час від часу можна й перднути. «Це я».
«Я перднула. Бувши вами, я б до мене не чіплялася».
«Ох насмерділа».
«Ґвалтувати мене не хочеться. Не можу…»
Треба вижити.
З чоловіком-водієм заснула лише раз.
Єдиний раз. Ось чому я це пам'ятаю.
Отже, сплю я, і…
Чули колись у голові вступ до «Закону й порядку»?
Подумала, що по радіо почула, так ясно.
А ще був мій мозок. Попереджував мене: «Що ти робиш?»
Знаєте?
Звісно, той дивак витріщався прямо на мене,
очей не зводив. Точно вбивця.
Знаєте? Убивця.
Нормальні люди знають: витріщався й попався?
«Вибачте».
Їм соромно. Ні. Він був…
Знаєте? Я ж із Нью-Йорка, я…
Розумієте? А він не зводить із мене очей.
Аж десять хвилин на мене витріщався.
Я ззаду перджу, як дурна. Божевілля.
Щиро дякую.
Переклад: Никоненко Ю.