KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Přivítejme skvělou Janelle Jamesovou!
Ahoj!
To si ani nezasloužím.
Děkuju.
Kde berete tolik energie? Já jsem vyčerpaná.
Venku je to vyčerpávající a vy jste fakt… Vážím si toho.
Jsme zase venku.
Je to tu trochu… že?
Že jo? Venku?
Vybájili jsme si to.
Vymysleli jsme si to, když jsme byli uvnitř, ne?
Trochu přeceněné.
Trochu vyčerpávající, jak jsem říkala. Ne?
Oni nám to vnukli. Lhali. Říkali, že to budou orgie!
To říkali.
Jako divoká dvacátá léta.
Tak to řekli.
Teď to jsou samé mutace a lidi, co se perou v letadlech.
I lidi z autobusů teď lítají.
To se děje. Lidi z autobusů.
Aerolinky během lockdownu dost tratily.
Řekliy „Chceš zpáteční letenku do Mexika za 20 babek?“
Lidi z autobusů zpozorněli, sbalili si svý saky paky a vyrazili
do nebe.
Všichni víme, jak to vypadá v autobusech.
Teď se to děje ve 13 000 metrech.
Už je to tady. Je to vopruz.
Všichni šli po Bezosovi kvůli tý raketě,
ale on ví, že musíme překonat autobusový lidi.
To bude jeho další projekt.
Zatracený aerolinky „Amazon Air“.
Chytrý.
Nebyl ve vesmíru.
Že jo? Neletěl tam.
Nelíbí se mi, když si bohatý vymýšlejí
a my jim to jako máme věřit, protože mají peníze.
Neletěl do vesmíru.
Opravte mě, jestli se pletu. Vesmír je…
To je vesmír, ne?
O tom to je, ne?
Tenhle cápek dělal…
„Hele pták.“ Neletěl do vesmíru.
To není…
Nelíbí se mi to. Je to lhář.
Během lockdownu jsem nedělala vůbec nic.
Nezlepšovala jsem se, nečetla...
neučila se na nic hrát.
Myslela jsem, že umřu. Proč bych cokoli dělala?
Proč bych něco dělala?
Lidi říkaj: „Určitě jsi vymyslela hodně vtipů.“
„Ne. Byla jsem v konkurzu na Ježíše.
Byla jsem ponořená do Bible. Co to meleš?“
Každej, kdo vyšel z lockdownu jako lepší člověk, je sociopat.
Pokud váš mozek neprožíval měsíce muka jako ten můj… Jsem v pořádku?
Byla jsem.
Zkusili jste někdy oklamat Boha rozumem
a předstírat, že to děláte vždy při čtení Bible?
„Kdykoliv,, můj Pane.“ To jsem byla já.
To byla moje karanténa. „Sakra. Už aby to skončilo.“
Bylo to děsivé.
Dřív jsem milovala Ježíše.
Jasný? Milovala jsem Ježíše.
Toho hnědovlasého, modrookého Ježíše.
Víte? Toho s břišákama?
Ježíš z CrossFitu.
Víte, o čem mluvím. Milovala jsem ho.
Jsem z Panenských ostrovů, kde vládne bílý Ježíš.
A moje babička…
měla na všech stěnách domu obraz bílého Ježíše.
Když jste zrovna kadili, díval se přímo na vás.
Bylo to divný.
Pamatuju si, že měla velký obraz Ježíše v obýváku.
Jednou jsem seděla, zírala na něj a ona přišla zezadu a řekla:
„Dobře. Nikdy nezapomeň,
že tě Ježíš pořád sleduje.“
A já si řekla: „Můj Bože.“
Přestaň, Ježíši.
Bože můj.
Takhle ujetý náboženství.
Proč byl Ježíš tak dobrý?
K čemu to bylo? Já to nechápu. Říkají, ať nemyslíš na sex,
když musíš každou neděli zírat na tohle sexy božstvo.
Je to šílený.
„Poklekni a uctívej mě.“ „Beze všeho, ty hajzle.“
Břišáky po 30? To je Bůh……
hodný chvály.
Na locdownu jsem si užila všechno.
Byla jsem ráda, že jsem doma.
Líbily se mi roušky. Nevím, proč se jich…
lidi chtěli tak rychle zbavit.
Líbí se mi anonymita roušek.
Nejsem slavná, ale stejně nechci s nikým mluvit.
Zbožňuju to. Nasadíte si masku, sluneční brýle…
a je z vás mstitel Zoro. Proč byste měli být naštvaní?
Nikdo neví, jaké zločiny vyřešíte.
Je to sexy.
Budou mi chybět muži, co se snaží vyčíst z mého čela, jestli jsem hezká.
Znáte to, ne?
To bylo skvělé.
Jak se snaží vypočítat poměr mezi mým čelem a obočím.
To bylo něco.
Bude mi chybět míjení nejlepších přátel po ulici
bez jediného slova.
„Tos byla ty tam u Targetu?“ „Ne.“
Řeči ze slušnosti vymizely, že?
Konečně vymřely
a s nimi 500 000 našich nejbližších, ale my jsme to dali.
Dali jsme to. Ne…
Na lítost už je pozdě. Podělali jsme to.
Na lítost už je pozdě. Nebědujte.
Nebědujte.
Podělali jsme to. Kdyby byl COVID zkouškou lidstva,
tak jsme prolítli.
Nebo ne? Máme tu někoho z důležitých profesí? Učitele? Sestry?
Divím se, že jste při tom nevraždili na potkání.
S nepostradatelnými jsme zacházeli tak špatně.
Říká se, že všichni hrdinové nenosí pláště, ale asi ani ochranné pomůcky.
Byli to maníci v pytlích na odpadky a v papírových rouškách.
Bylo to šílený!
A když začnete bodat... no nevadí, když si přijdete jen bodnout.
Kdyby to byla Hra o trůny,
byli by lidi z důležitých profesí ti v první linii,
co do nich střílí šípy.
Prostě jsme vás vykopli ven a řekli: „Jdi to omrknout.“
„Přines mi thajské jídlo.“
Sama jsem udržela ekonomiku nad vodou.
Nemáte zač.
Tolik jsem si toho koupila.
V životě jsem nenakoupila tolik oblečení, i když nebylo kam jít.
Kam jsem si myslela, že půjdu?
Všichni si kupovali věci pro svá budoucí já
až skončí lockdown.
Ne? Mé nové já.
Ne?
Myslím, že mé nové já je děvka.
Braletky. Jo, mám je.
Braletky, džínové šortky, kolekce 2021.
Žiju si naplno.
Měla jsem čas na děti. To bylo dobrý.
V minulosti jsem to tolik nedělala.
Byl jsem totiž tam ve světě. Víte?
Obrážela jsem kluby v Kanadě.
Bylo fajn trávit s nimi čas.
To byla moje oblíbená fáze lockdownu. Pamatujete si začátek,
kdy se celebrity poprvé setkávaly se svými dětmi?
Pamatujete?
Lidi, o kterých jste ani netušili, že mají děti, s nimi tančili na TikToku.
A to dítě říká: „Kdo to kurva je?“
Kde je naše chůva?
Mám dva kluky v pubertě.
Takže mi jich je moc líto. Chápete?
Ideální věk na honění.
A najednou jsem celý den doma,
snažím se být zábavná máma a dohnat to.
Takže mě teď nenávidějí.
Neustále jim kopu do dveří a zvu je na „Filmový večer!“
Co děláte? Už to zabalte. Jdeme se dívat do suterénu na Duši.
To jsem já.
„Hádej, kdo koupil puzzle?“ To jsem teď já.
Nemůžou mě vystát.
Hodně jsem o nich zjistila. Můj nejmladší syn má péro.
To jsem nevěděla.
Nevěděla jsem, že ho má.
Říká se, že mrkneš a zmizí. Nevěděla jsem, že má ptáka.
Seděla jsem na kraji postele
a on tam proběhl z koupelny.
Asi si zapomněl ručník. A já si říkám:
„Co to kruci bylo?“
Úplně mě to odrovnalo.
To je péro. Cože?
Co?
To je péro, co hpotřebuje práci.
Jasný?
Nemůže s ním chodit po světě bez žádnýho příjmu. To by bylo neuctivý.
Kdysi měl „čůráčka“.
Naposled, kdy jsem ho viděla, to byl čůráček.
Vyměníte mu plenky. Zabrnkáte mu na čůráčka.
Nejsou tu další rodiče?
To je to nejlepší na tom mít chlapečka.
Na čůráčka. Někdy děláte zarážku.
Chci říct, že jsem na něj hrdá. Je chlap.
Jsem na něj hrdá.
Velký péro jako jeho máma.
Velkej chlap. Je moje zlato.
Moje zlato.
Nejstaršího syna jsem načapala, jak kouká na porno…
Proto jsem nikdy nebyla doma. Kdo to chce řešit?
No nic, jde o to,
že kouká na porno. A jak jsem říkala, je puberťák
a nechtěla jsem ho rozhodit. Aby neměl komplex.
Jsem pro sex.
Není to jen privilegium bělošek. Chápete?
Není.
Svého času jsem sama předváděla kozičky.
Takže jsem ho nechtěla rozhodit.
Myslím, že jsem to zvládla dobře.
Dělala jsem, že procházím a řekla jsem:
„Viděla jsem to.“ A šla jsem dál.
Super máma. Tak jsem to zahrála.
„Viděla jsem to.“
A nechala jsem to.
A pak jsem se vrátila a říkám: „Nechceš koukat na černochy?“
„Co to kurva děláš?“
Netušila bych, že se dívá na porno,
nebýt té alabastrové kůže, co zářila z jeho iPadu.
Kdyby se díval na černý, neměl by polízanici.
Co to děláš?
„Aidropnu ti pár tipů,
u nás jede černošský porno.“
„Teď mi do prdele pošpiňuješ můj odkaz.“
„Co to děláš?“
„Co si sakra myslíš, že děláš?“
Když přemýšlím o svých dětech a jejich sexualitě…
je mi jedno, jestli budou gayové nebo heterouši.
To mně je jedno. Jen nechci úchyláka.
Nechci žádnýho úchyláka a to se stává,
když děti chodí na internet a vidí něco moc brzo na svůj věk
a jejich mozkové synapse… synapsujou.
A pak z něj bude úchyl.
Chraň bůh, aby se z něj stal fetišista.
Co?
Nesnažím se ho zahanbit, ale to je to nejhorší.
Už jste někdy měli fetišistu?
„Pusťte mě na ty chodidla.“
„Pane!“
„Pokud neskončíš pod mostem.
Můžeš s tím přestat? Panebože.“
Ať si je ocucaj,
ale budu je při tom soudit.
Jen ne můj syn.
Nechci v rodině černý fetišisty.
Nebo by se z něj mohlo stát takový to stydlivý dítě,
který se bojí mluvit s holkama a strká to do robotský prciny.
Viděla jsem o nich dokument.
Viděla jsem všechny dokumenty. Byla jsem rok a půl doma.
Roboti jsou tady.
Už jsou. Chci říct, že…
No jo!
Roboti jsou tady,
jsou vyspělí, vypadají jako ženy,
netloustnou, protože nejí bagely.
Jsou prý dokonalí, což je v pohodě. Jen ať tu jsou.
Ale co mi na nich vadí je,
že pokaždé, když dojde k sexuálnímu pokroku u mužů,
vždycky zavládne tenhle tón
„Ženy, dejte si bacha.“
„Dejte se do kupy. Nahradí vás.“
„Muži vás nebudou potřebovat.“ A já na to: „A kdy? Tak honem, rychle!
Jen si jděte prcat roboty.“
„Nechte nás být. Kdy na to dojde?
Nezastrašujte mě tím. Jen si jděte.
„Co to meleš? Jdi si prcat robota.“
Chlapi jsou tak divný.
Mám dildo, ale nemám na něm nakreslený obličej.
Co je to s vámi?
Moje děti zvládly lockdown velmi dobře.
Jsem na to hrdá.
Můj nejstarší syn je sportovec
a nemohl sportovat.
Nemohl mluvit s přáteli a osahávat holky.
Nemohl dělat nic z toho, co chtějí kluci dělat.
Zvládli to dobře. Nosili roušky.
A nejen oni. Všichni jejich kamarádi.
Společensky se distancovali. Dělali, co bylo třeba.
Takže bylo fakt šílené
sledovat dospělé, jak to nedávají,
protože nemohli jít do Chili's.
A všichni se chovali, jako by to bylo už dávno,
ale nebylo.
Jsem si jistá, že tu jsou dnes nadšenci do smažený cibule, ale…
Vím, že ty mají v jiné restauraci, ale určitě jsou v tom taky namočení.
Jde o to, že nevíme, jak se obětovat, a to je špatný.
Celá ta zkušenost byla skličující.
Ne, že bych v nás věřila,
ale bylo to ještě horší, než jsem myslela.
Nevíme, jak se obětovat.
Vzpomínáte, jak jsme byli naštvaní na Francii?
Říkám „my“, ale myslím tím bělochy, byli jsme naštvaní na Francii.
Pamatujete na to? Říkalo se: „Do prdele s Francií!“
„Do prdele s pomfritama.“ Pamatujete? Přestali jsme jíst hranolky?
Ne. Jen se přejmenovaly na „hranolky svobody“.
Nedokázali jsme se vzdát na pár měsíců ani brambor. Co se děje?
Gayové v Chick-fil-A si každý týden stěžovali: „Ale nugety…“
„Polynéská omáčka.“
„Jako bys tam byl.“
Ubohý trapáci.
Tolik se toho stalo za tak krátkou dobu.
Proč nevyšilujete? Já vyšiluju.
Cítíte ze mě tu polockdownovou energii? Jsem v manické fázi, ale…
Bylo toho dost. Stalo se toho tolik.
Vláda dělala jako: „Povězte jim rychle o těch ufonech.“
To se vážně stalo!
To se stalo.
Prostě to jen tak utrousili.
„Mimochodem, skutečně existují.“ Tak to udělali.
A to mě štve, protože mimozemšťany žeru.
A zmeškala jsem to, protože jsem dezinfikovala dezinfekci.
Bylo toho moc.
Za lockdownu jsem přišla o bratra.
Ne kvůli COVIDU. Stal se z něj konspirační teoretik…
a ten negr je fuč.
Jako by byl mrtvej. Už ani nevím, kdo to je.
Vůbec se s ním nedá mluvit.
Nevím, co chce.
Co chtějí konspirační teoretici? Nevím, jak s ním jednat.
Ať řekne cokoliv, odpovím: „Máš pravdu.“ O to jim asi jde.
Chtějí mít pravdu, ne?
Mluvit s ním je hrozný. Je tu někdo z QAnon?
To není možné. Ale moje oblíbená…
Jsou všude.
Povím vám svou oblíbenou teorii QAnon, kterou teď sleduju
a sleduju všechny, protože jsou k popukání.
Podle ní je teď Trump v Bílém domě.
Je to Joe Biden, který si vyměnil obličej
s Trumpem, a ve skutečnosti je teď v Bílém domě Trump v masce Bidena
nebo něco podobně ujetého.
A tomu nevěří jen blázni na ulici,
ale i učitelé a právníci.
Věří tomu magoři, co za vámi stojí v obchoďáku
a věří tomu naprosto a…
Nevím, jestli si pamatujeme tu paní, které vyrvala obličej opice.
Někdo?
První příjemce transplantace obličeje.
Kde to odhalili? V pořadu nazvaném Oprah Winfreyová.
Pamatujete si to?
Když to předvedli…
Pamatujete? Když to odhalili.
Nikdo ani nezatleskal. Lidi nevěděli…
Ptali se: „To má být ono? Ukážou ještě něco?“
Pod tou rouškou vypadala šíleně.
A lidi věří, že máme technologii na to…
Upřímně věří, že žijeme ve filmu Tváří v tvář
Vážně to nedávám, ale…
s bráchou je to teď peklo.
Chodí po ulici a říká: „V pensylvánský pizzerii jsou pedofilové.“
Což je dost neurčité.
O čem to mluvíš? Jak to myslíš?
„Lidi v pizzerii…“ Chtějí Vám jen vnuknout nesmysly.
Najednou říkáte, že „Pedofilové… A sami jste blázni.
Přesně to chtějí.
„Pedofilové v pensylvánské pizzerii.
A já na to: „Dobře. Počkej, jen se obuju.“
„Jdem na to.
Pojďme zachránit ty děti.“
Nějak to vyřešit. Přijít s plánem.
Víc toho nechci.
Pořád tam sedí. Nevím, co si s ním počít.
Já nevím.
Proto obdivuju ty, co vtrhli do Kapitolu.
Ne? Ty, co s tím něco udělali.
Udělali to.
Měli své nápady.
A dotáhli to do konce. Respekt.
Na Kapitol prý zaútočilo 5 000 lidí.
Pět tisíc bělochů…
zaútočilo na Kapitol.
Co? To je šílené.
Víte, jak těžké je k něčemu přimět 5 000 lidí?
Skupinové rezervace.
Spolujízda a tak.
Neexistuje dovolená, po které bych neměla úhlavního nepřítele.
Děláte si srandu? 5 000 lidí?
5 000 lidí?
Říkám: „Holka, chci jít na pláž, nadrat se
a občas přistát na péru. Co dělám na zipline?“
„Nenávidím tě.“
„Co jsi zač? Co to má být?“
Nemyslím ty patrioty.
Ne?
Šli do toho.
Každý měl úkol. Pamatujete?
Taky předstírají, že to bylo tak dávno.
Pamatuju si to, jako by to bylo včera.
Každý měl svůj úkol.
„Ty si prdneš na stůl Pelosiové.“
Jasný? „Já se vyseru na vlajku…
a pak se sejdeme v Chili's.“ Udělali to.
Respekt.
Pro černochy to byl šílený den.
Nemám pravdu? Máme tu pár černochů?
Byl to šílený den.
Amerika se chová k černochům neférově.
Něco se stane a pak nám řeknou opak.
Příběh útočníků na Kapitol, který se teď vypráví,
je ,že to byl jen výlet pro dospělé,
pro 5 000 lidí, kteří se chtěli dozvědět o našich předcích
a strávit nějaký čas v centru Washingtonu.
Tím nás tu živí!
I když jsme to viděli na vlastní oči.
Co na to říct?
Sledovali jsme to se zaujetím v televizi.
Černoši si prošli všemi pocity. Že jo?
- Ano. - Jo.
První reakce: „Postřílí je.“
Druhá: „Postřílejte ty hajzly.“
„Postřílejte je!“
„A to kurva hned teď.“
Třetí reakce: „Oni je nepostřílí!“
Čtvrtá: „Kdybych tam byla já? Kdybys tam byl ty? Kdybychom tam byli my?“
Chtěli by s náma vyjebat.
Jo jo.
Žádáme o odškodnění. A co s tím udělali? Zrušili tetu Jemimu.
Kdo se o to do prdele…
prosil?
Na tetu Jemimu nikdo nemyslí. Černoši se vzdali fruktózy.
Nevím, jestli… Teď jedeme v sirupu. V javorovém sirupu. Stupeň A, B.
Všichni mluví o kultuře rušení – teta Jemima je jediná, koho zrušili.
Úplně ji vymazali.
Jen se starala o své věci a reprezentovala tlusťošky.
Nikdo se o to neprosil.
Takovej vopruz.
Hodně věcí se změnilo,
ale drzost mužů ne.
Vůbec mi nechybělo s nimi
mluvit, poslouchat je nebo s nimi komunikovat.
Nejsem nenávistná vůči mužům.
Vím, že to je teď in. Nejsem nenávistná.
Vždycky se jim snažím dát šanci.
Musím věřit v to, že nevědí,
jak jsou sakra neustále divní a děsiví.
Musím tomu věřit, jinak nepůjdu ven.
Mám pocit, že takhle funguje většina žen.
Říkáme si: „Pár dobrých jich tam bude.“
To si namlouváme, abychom mohli žít normální život.
„Moje sestra si jednoho vzala.
Svého bratra, to byl dobrý člověk.“
Takhle to děláme. Znáte to.
„Jednou jsem slyšela o… Teď je mrtvý, ale vím, že…“
Jsem komička.
Jezdím s Uberem.
Vracím se domů pozdě, někdy až ve tři. Jak se opovažuju? Já vím,
ale řidiči zastaví u domu, jsou tři ráno.
A zeptaj se: „Vy tu žijete sama?“
Proč to říkaj? To jim to nepřijde úchylný?
To se mi stalo několikrát. „Žijete tu sama?“
Dvacet minut ticha a pak vás napadne říct tohle
a hlavně v tuhle chvíli?
Co se to děje? Udělají z vás lháře.
Musíte říct: „Žiju tu jen s dvěma manželama.
A pitbulama.“
„Máme cvičák pro pitbuly, stavte se.“
Štve mě to, protože Uber miluju.
Tak si hraju na bohatou. Nastoupím a říkám: „Jeďte.“
Je to moje záliba a oni mi ji kazí.
Chci si v Uberu zdřímnout, ale tam se nedá spát.
Ne, když řídí chlap. My dámy to víme.
Nemůžete spát. Ani přivřít oko.
Jednou za čas mám řidičku.
Vyskočí na mě v aplikaci. Vidím ženskou tvář.
Mohla bych si zapálit jointa. Bude to pohoda. Miluju to.
To s chlapem nejde.
Musíte… Znáte to?
Musíte jim ukázat bělma.
Musíte být vzhůru a dávat jim to najevo.
A to chce správné držení těla a…
Ráda stahuju okno nahoru a dolů.
Je mi zima? Nebo horko?
Hlavně jsem vzhůru.
Musím si občas prdnout. „Jo, to byla já.“
„To jsem byla já. Být vámi, tak se mě ani nedotku.“
„Ten byl vlhkej.“
„Jsem tak neznásilnitelná.“
Musím zůstat při smyslech.
S řidičem jsem usnula jen jednou.
Stalo se to jen jednou. Proto si to pamatuju.
Takže jsem spala a…
Slyšeli jste někdy v hlavě znělku ze Zákon a pořádek?
Myslela jsem, že je to v rádiu. Znělo to tak jasně.
Ale byl to jen můj mozek, co mě varuje: „Co to děláš?“
Znáte to?
A ten úchyl mi zíral přímo do očí
a neodvracel zrak. To je vrah.
Že jo? To je vrah.
Normální lidi vědí, že když vás nachytají, jak zíráte,
omluvíte se.
Stydí se. Ne. On civěl dál.
A bydlím v New Yorku, takže dělám jako že nic.
Znáte to? Ale on neodvrátil zrak.
Bylo to deset minut nepřerušeného očního kontaktu.
A já prdím jako o život. Bylo to šílený.
Moc vám děkuju.
Překlad titulků: Martin Lauer