СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Вітайте на сцені Найомі Екперіґін!
Так.
Так і має бути.
Саме те, що нам усім потрібно.
Припиніть.
Ви дуже мене підтримуєте, але я таки взяла із собою на сцену мою сумочку.
Узяла, бо подумала: «Я вас усіх не знаю».
Гаразд? Я ж вас у житті не знаю.
Я ж із Гарлема, тож я все своє ношу із собою. Гаразд?
За сумочкою наглядатиму. Можна не хвилюватися й зосередитися.
Я така щаслива, що виступаю в Нью-Йорку.
Прекрасне місто. Чудове.
Те, що треба.
Я зараз живу в Лос-Анджелесі, і я не раджу туди переїжджати.
Дійсно не раджу.
Знаю, є стереотип про ньюйоркців, які не люблять Лос-Анджелес,
але я дійсно так вважаю.
І я, принаймні, викривальниця.
Справа в деталях. Я не люблю бувати на природі, і…
Я знаю, як працює наука.
Знаю, що Земля має лише одне Сонце.
Однак, сонце в Лос-Анджелесі якесь інше.
Воно інше.
Справді. Сонце там яскравіше. Агресивніше.
Воно вас осуджує.
Так і є. Це правда.
У спальні маю світлонепроникні штори, бо я — доросла жінка, мені є що приховувати.
А все ж, щоранку
мене будить один промінь сонця.
Гаразд? Промінь сонця проникає між панеллю вікна і шторою,
щоранку б'є мені в очі, кажучи:
«Ти чому не в поході?»
Так ось.
Ось так.
Ось, що вони хочуть. Відправити вас у похід.
Не обдурите. Піший туризм — це драматичне ходіння.
Мене не обдуриш. Жителі Лос-Анджелесу це місто теж не люблять.
І це помітно, бо…
Це правда, бо я переїхала, коли була молодою.
Кажу: «Я приїхала. Що б тут такого зробити?»
Люди питають: «Ого, ти щойно переїхала?»
«Знаєш, куди треба поїхати? До Сан-Дієго».
Так.
Поїдеш до Сан-Франциско, Санта-Барбари?
Охай, Біг-Бір-Лейк, Біґ-Сур, Палм-Спрінгз? А тут що, робити нічого?
Коли приїздиш до Нью-Йорку, ніхто не каже: «Ви бували в Гобокені?»
Ні.
Усе, що треба, тут є. Гаразд?
Навіть у Стейтен-Айленді можна вийти в плавання. Знаєте?
А в Лос-Анджелесі кажуть: «Вітаємо. Пакуйте валізи».
Його не люблять.
Я таки поїхала до одного з міст зі списку. Палм-Спрінгз.
Саме місто — в пустелі, від Лос-Анджелесу дві години їхати.
Не думала, що сподобається,
бо там пустеля, а я не люблю пітніти на людях.
Але мені дуже сподобалось.
Мені сподобалося в Палм-Спрінгз, бо…
Як сказати?
Коли мені хочеться за собою доглянути. Коли я хочу від усього втекти,
то уявляю, що я — головна героїня фільму Ненсі Маєрс.
Тоді, коли мені хочеться почуватися краще.
Якщо ви не дивилися фільмів Ненсі Маєрс…
«Щось та віддаси», «Як усе заплутано», «Відпочинок за обміном»…
Коли Даян Кітон у грайливому настрої.
Якщо ви ніколи не бачили цих фільмів, я вам їх коротко перекажу.
По-перше, уявіть, що я — біла жінка. Гаразд?
Розміняла п'ятий чи шостий десяток.
У мене менопауза. Гаразд?
Живу одним днем.
Мене звуть Марґо з літерою «Ґ».
Маю одяг сіро-коричневого, кремового чи бежевого кольору.
Так.
Жовтуватий, «екрю».
Одяг маю вільного крою, але він якось до мене прилягає.
Такий настрій.
У фільмі настане момент,
коли я сидітиму з подружкою, питиму біле каліфорнійське вино.
І скажу: «І скільки років його новій дружині?»
Короткий зміст будь-якого фільму Ненсі Маєрс.
Дякую. Так. Це правда.
Чиста правда.
Нова дружина завжди занадто молода. Гаразд?
Таким був Палм-Спрінгз. Справжній білий декаданс.
Мийки на кухні з написами «для нього», «для неї».
Знаєте? Справжній шик.
Темношкірим бути в Палм-Спрінгз весело,
бо ніхто не знає, чому ви там. Усі починають шепотітися.
Заходите до ресторану, а вони: «Це Мішель?»
Думаю: «Ні».
«Ні».
«Але від безплатної закуски не відмовлюся».
У готель, де ми зупинилися, можна було заселитися із собаками.
Зазвичай мені таке не до вподоби, але щось сталося.
Лос-Анджелес дмухнув на мене гарячим повітрям. Подумала: «Хочу пса й подкаст».
Знаєте? Негайно.
Біля басейну сидів старий чорний лабрадор.
А я старих собак обожнюю. Такі милі. Гаразд?
Це правда. Згодні?
Не хочу пса, який почує дзвінок і побіжить гавкати.
Хочу такого, який почує, подивиться:
«То що, відчиниш?»
Розумієте? Пес, який і не підніметься.
З лежака не встане.
Таким був той чорний лабрадор. Відпочивав.
А ще, на вулиці 38 градусів,
я й той лабрадор, як дві темношкірі красуні, трималися тіні.
Були найкращими подругами. На все життя.
Гладила я пса десь із десять хвилин,
підходять дві літні білі жінки.
Немов героїні з фільму Ненсі. Гаразд?
Підійшли, одна з них була власницею пса.
Питають: «Ти хто?» Привіталися, знайомимося,
а звуть їх Сюзан і Джен.
Палм-Спрінгз, ото даєш.
Обожнюю таке.
Базікаємо. Я сподівалася, що Сюзан і Джен — пара,
та виявилося, що вони просто подруги. Думаю: «Нудно, але нічого, говоріть».
Говоримо, Сюзан і Джен виявилися посестрами.
Влаштували собі канікули, поїздку.
Джен мене вразила.
Запала мені в серце, бо, знаєте, вона жила на острові Мауї, на Гаваях,
а на відпочинок приїхала до Палм-Спрінгз.
Так, справді, любі.
Точимо ми ляси, а Джен мені серйозно так заявляє:
«Знаю, що люди їдуть до Мауї на відпочинок,
але іноді мені необхідно відпочити від Мауї».
Що?
Таке могла сказати лише типова Джен.
Кажу: «Джен, ну і крута ж ти».
«Гаразд, Джен. Зрозуміла».
«Говориш до мене, мов я не темношкіра жінка в Америці».
«Продовжуй, Джен».
А потім вона каже: «Поки я тут, на материку…»
Гаразд. Пригальмуй, Джен.
Тут ти переборщила. Ти, мабуть, родом з Індіани.
Каже: «Поки я на материку,
думала відвідати брата, але я не впевнена».
Людоньки, Джен начхати на її брата!
Джен у відпустці.
Господи. Я в житті намагаюся бути схожою на Джен.
Відчуваю, що зараз я більше схожа на Сюзан. Попутниця.
А от Джен усім заправляє, мої любі.
Саме вона приведе вас до успіху.
Нутром чую. Прагну зрозуміти, як і собі стати Джен.
Як стати такою, як Джен? Світ на неї заслуговує.
Іноді, коли стається якась незручність, ударюся пальцем,
я кажу: «Потрібно відпочити від Мауї».
Але це все ще не те.
Джен було за 60 років, мала двох дорослих синів,
вона насолоджувалася життям.
Джен була життєрадісною, дорогенькі.
Вона мала коханців, займалася акварельним живописом.
Джен усе вдавалося.
Справді, вдавалося.
Хоча і старша за мене, у душі вона молодша,
бо Джен цвіте й пахне,
а я люблю сидіти в душі. Отож…
Усе складно. Спробуйте колись. Не дивіться так.
Посидіти в душі — круто.
Сидіти в душі найкраще, коли хочеться бути чистою,
але відпочити теж хочеш.
Розумієте?
Обожнюю.
Сідаю, бо не хочу киснути, як у ванні.
Киснути я не люблю.
Отже, ви просто сидите. Знімаєте напругу, а по тілу стікає вода.
Відчуття такі, ніби ви в кліпі R&B 90-х років.
А це ж так красиво.
Так романтично.
Побалуйте себе.
Так…
Я — стара душа.
У дитинстві мене завжди так називали. Завжди.
Я такою була. Дорослі так називали.
Може, тому, що я тут не для гри у квача.
Сиділа собі в куточку з книжкою. Мабуть, читала «Клуб нянь», бо героїні працювали.
Гаразд? Мали роботу.
Я думала: «Які заповзятливі. Так».
Я завжди хотіла подорослішати. Дитиною обожнювала бути з дорослими.
Дивилася на них і думала: «Мають такі зацьковані очі».
«Що ж вони такого побачили? Бідаки».
Знаєте? Я була помішана.
Я була єдиною дитиною матері-одиначки,
іноді ховалася десь у закутку.
Мама кличе: «Ідемо в гості до Пем. Сідай».
Темношкірим тут це знайомо.
Тож я там і сиділа.
Мала дитина може непомітно прослизнути. Дорослі забувають про тебе.
Обожнювала так робити. Прийду з пакетиком соку,
вклинюся в розмову на кухні.
Кажу: «Ґейл, то як, отримала розлучення?»
Мала таку потребу.
П'ю яблучний сік, збираю плітки. Це про мене.
Була такою з пелюшок.
А Ґейл мені розказувала. Їй була потрібна моя неупередженість. Це була моя місія.
Любила такі посиденьки.
У душі я — старенька бабця.
Знаєте, чому ще я почуваюся старою?
Бо я відчуваю багато гніву, а гнів вас старить.
Гнів усіх старить, любі.
Подразнення кишечника виникає через гнів. Справді. У мене воно розвинулося.
Цікаво, що я лютую через щось, а що з цим робити не знаю.
Нещодавно почала злитися через різні дрібниці,
які мене не стосуються.
Хтось іще тут переносить свою лють на щось?
Бо я постійно так роблю.
Увесь час.
На додачу, я ще і скрізь улізу, скрізь усуну свого носа.
Це дуже стає в пригоді, як злюся через те, що мене не стосується.
Я в ресторані, а поруч пара свариться. Не піду, поки не знатиму, як закінчилося.
Продемонструю. Кажу: «Притримайте мій чек».
«Люба, тебе підвезти?»
«Гайда до мене, він нікудишній».
Ось, що я роблю.
Так і чиню.
Завжди так роблю.
Отже, я завжди знаходжу…
Яскравий приклад того, що мене бісить.
Побачила, як дорослий бородатий чоловік
пив шоколадне молоко.
Я просто розлютилася.
Думаю: «Якого дідька ти п'єш шоколадне молоко?»
«Ми не в дитсадку. Життя — це не гра».
«У нас океан палає. Гаразд?»
«Вода загорілася».
«Чому ти п'єш шоколадне молоко, коли в нас океан палає?» Гаразд.
Ось, що мене розлютило.
Еге, ось воно що.
Нехай п'є собі свій «Несквік»,
а мені треба зателефонувати моєму депутатові.
Маю зосередитися.
На що я дійсно розізлилася?
До того ж він був білим.
Коли я бачу, як білий чоловік цвіте й пахне, це завжди підозріло.
Дивлюся й думаю: «Що ти плануєш?»
Прогулюючись, якось побачила молодого, накачаного білого чоловіка.
Він бігав підтюпцем, чекав на світлофорі. Не зупинявся, аби серце тримало ритм.
Без футболки. Думаю: «Досить хизуватися».
У навушниках, він тихенько підсміювався собі під носа.
І я чітко уявила, як вихоплю в нього навушники,
закричу: «Якого дідька смієшся?»
Чому я така неґречна?
Не зробила нічого, але хотіла.
Але я зрозуміла, чому воно так. І знаєте чому?
Я не довіряю тому білому парубієві,
адже…
А це вже триває роками.
Я завжди ставилася до них підозріло… Не тому, що ви думаєте.
Я не довіряю білим чоловікам, бо вони колись були білими хлопчиками.
Гаразд? Я — дитина 80-х і 90-х років,
отже, у кожному фільмі, який я дивилася,
головним героєм був білий хлопчик із жахливою аурою, який потрапляв у халепи.
Цим білим хлопчикам конче треба було потоваришувати з прибульцями.
Гаразд?
Підуть собі, знайдуть ґремліна. Ясно?
Вони мають близькі контакти третього ступеня.
А два інші ступені?
Що ще за два інші ступені?
Ми не знаємо.
Зразу скажу, білі хлопчики…
Вони обожнюють відкривати портали в інші виміри.
Сучі діти відкриють портал, а ти розгрібай потім.
Це чиста правда.
Бачили фільм «Брама?»
Фільм 1989-го року. Дуже на мене вплинув.
Це фільм про двох білих хлопчиків,
які залишилися самі вдома на канікулах, відкрили портал до пекла.
Чому не замовити піцу, як решта нормальних людей?
Тому я їм не довіряю.
Дійшло до того, що найбільше я боюся,
що нічого більше мене так не жахає,
як один або кілька білих хлопчиків на велосипедах.
Побачу дитину на велосипеді — тікатиму.
Адже це значить, що поруч — полтергейст.
А я не хочу потрапити йому під гарячу руку. Одразу скажу.
Я ще пожити хочу.
Справді, пожити хочу.
Я защепилася, заспокоїлася.
Я така щаслива. Згодні?
Така задоволена, що защепилася. Дуже довго чекала.
Початок вакцинації був повільним.
Треба було чекати черги. А я чекати не хотіла.
Обновляла сторінку так, наче хотіла купити квитки на концерт BTS.
«Коли ж до мене дійде черга?»
Сторінка округу Лос-Анджелес дражнила: «Суко, це тебе не обходить».
А я не хотіла.
Чекала кілька місяців, поки до мене дійшла черга.
Поки чекала на щеплення,
з'явилася стаття про зоопарк у Сан-Дієго,
де всіх орангутангів защепили від коронавірусу.
Людоньки.
Я тут чекаю своєї черги на щеплення, а орангутангів защепили.
Буквально один орангутанг почав кашляти, а в зоопарку сказали:
«Не буде тут такого. Не з нашими мешканцями».
Я така: «Поґуґлю "як переїхати до зоопарку?"»
Вам утямки?
Якщо там вакцинують і розв'язують проблему,
то я переїду до зоопарку. Одразу кажу.
Мене досвід 2020-го року навчив, що я можу чудово жити в неволі.
Чому б і ні?
Дозвольте переселитися.
Це правда.
Додам, що я була б кращою, ніж інші тварини в зоопарку.
Гаразд? Коли ви йдете до зоопарку, усі тварини ховаються.
Коли прийде шкільна екскурсія, я до них вийду. Гаразд?
Улаштую школярам концерт на п'ять хвилин.
Якщо ви мене за це защепите.
Очам не повірила, як вийшла та стаття, а я ще чекала.
Я образилася.
Особливо, як дізналася, що одну із самиць орангутанга
звуть Карен.
Годі вам. Думаю: «Зоопарк Сан-Дієго, от негідники».
«Ви точно знаєте, що робите».
Самиця орангутанга Карен защепилася.
Тим часом я щовечора до закриття мчу до аптеки,
наче клятий Олівер Твіст.
Кажу: «Будь ласка, сер. Можна мені щеплення?»
«Дайте мені вакцину, поки не зіпсувалася».
З вакциною треба обережно.
Після шести годин вона псувалася.
Як стигле авокадо.
Соусу не зробив — викидай.
Кажу: «Защепите мене?»
Мені не давали.
Навіщо вакцинувати самицю орангутанга Карен? Га?
Я тут маю хронічні захворювання.
Астму, темношкірість. Гаразд?
Я тут, серед людей. А Карен? На дереві з клітором грається.
Навіщо її вакцинувати?
Навіщо тобі щеплення, Карен?
Я так злилася на Карен.
Ґуґлила її… Знаєте, коли когось ненавидиш,
починаєш вивчати їхнє життя, аби знайти більше фактів,
що підтримають вашу ненависть. Розумієте?
Саме це я робила із самицею Карен.
Ґуґлила: «Карен, орангутанг, Сан-Дієго».
Знайшла багато чого іншого,
а потім таки дісталася до самиці Карен.
Мого смертельного ворога. І прочитала, що самиця орангутанга Карен
була першою з приматів, якій зробили операцію на відкритому серці в 90-х роках.
Ми давали цій суці забагато шансів.
Що ж ми робимо?
Карен, ти досить пожила. Підхопиш корону — нічого.
Гаразд?
Прожила цілих 25 років, Карен.
Чому ми за тебе так чіпляємося?
Отримала щеплення раніше за мене.
Я люблю тварин.
Зрозумійте мене правильно.
Я — мама песика.
Це ж чудово. Дякую. Так.
Так.
Вона прекрасна.
Їй десь вісім років.
Зі мною живе два роки. Узяла її з притулку для собак. Нема за що.
Так. Про це важливо говорити.
Я стежу за тваринами в інстаграмі.
Люди часто розміщають фото своїх тварин
із написом: «Хто кого врятував?»
А я така: «Я врятувала її дупу».
Побачила пса і сказала: «Хочеш жити — ходімо зі мною».
Таку маємо динаміку.
«Досить уже дупу вилизувати. Ходімо».
І вона така хороша.
Порода називається мальтійська болонка, як малесеньке янголя.
Вона прекрасна.
Минув тиждень після того, як я її взяла, зрозуміла,
що мені не слід мати красивого пса.
Коли ви маєте красивого пса, люди помічають
вас на вулиці.
Я таке бурмило, а вона прекрасна, люди хочуть її погладити.
Вигулюю її, а всі питають: «Вона приязна?»
Кажу: «Ні. Я не приязна».
І йду звідти.
Чиста правда.
Особливо зранку.
Я зовсім не рання пташка. Думала, що пес усе змінить.
Знаєте? Думала:
«Заведу собі пса, спозаранку прокидатимуся,
почну день з енергійної прогулянки».
Щоранку 20 або 30 хвилин.
А потім зможу запровадити й інші зміни.
Після прогулянки я повернуся й добре поснідаю.
Наприклад, з'їм пів дині та кілька ложок сиру.
Розумієте? Думала, що зможу. Потім,
нарешті, навчуся грати в судоку.
Усе по черзі.
Потім і сценарії самі собою писатимуться.
Зрештою, я вийду на найвищий рівень,
розв'яжу світові проблеми. Я — найкраща версія себе, на висоті.
Візьму слухавку:
«Ізраїлю, тут зі мною Палестина на лінії».
«Стосунки налагодимо».
«Я маю план».
«Уже з восьмої ранку не сплю».
Які ж я мала мрії…
Але нічого такого не сталося.
Щоранку я прокидаюся, перевертаюся, дивлюся на пса,
кажу: «Хочеш, можеш на лежак надзюрити».
«Уперед. Я ще десять хвилин поваляюся».
«Чому б і ні?»
Я — не рання пташка, а люди, які люблять собак,
які вже давно мають пса, прокидаються рано.
На світанку встають, спортом займаються.
На прогулянці. Очікують, що ти їм у вічі дивитимешся.
Хочуть на прогулянці з тобою поговорити.
Коли я зранку вигулюю свого пса, я без ліфчика. Гаразд?
Без ліфчика.
Маєте знати щось про мене:
коли мої цицьки гойдаються, зі мною не слід говорити.
Крапка.
Цицьки гойдаються — мовчіть.
Якби я балотувалася, це був би мій слоган.
«2024. Наомі Екперіґін. "Цицьки гойдаються — мовчіть"».
Так і напишу. Правда.
Люблю свою собаку, чудова.
Це добре, бо вона дає мені та Джубу, моєму коханому, він — єврей,
про що поговорити. Ми ж уже разом багато років.
Ми вже разом майже 12 років.
Так. Ясно?
Майже 12 років.
Якщо враховувати 2020-й рік, то цілих 38 років.
А це ж надзвичайно довго.
Ми досі палко кохаємо одне одного. Дивовижа.
Є в залі міжрасові пари?
Міжрасові пари? Відгукніться.
Так. Такого майбутнього прагнуть ліберали.
Ми таке любимо.
Не знаю, як ви,
але коли ми з Джубу йдемо вулицею,
ніхто не думає, що ми зустрічаємося.
Гаразд? Не розуміють зв'язку між нами.
Джубу думає, це тому, що він нижчий за мене,
а я кажу: «Який ти оптиміст».
Дійсно, я маю величезне ліжко в трейлері, аби ноги не звисали.
Коханця вибирайте невеличкого.
Послухайте. Спакуєте його у валізу й поїдете собі. Гаразд?
Зріст — не причина. Гулятимемо,
підійдемо до хостес у ресторані,
а вона питає: «Ви разом прийшли?»
«Ви разом?»
Думаю: «Ми тримаємося за руки, ззаду нікого немає».
«Так. Ми разом».
Вона така: «Га?»
Кажу: «Ні. Я — його доглядальниця. Привела поїсти».
«Рано прийшли, щоб отримати знижку».
І так постійно.
Ідемо до гастронома. Мій улюблений — «Трейдер Джо».
Зазвичай там безпечно.
Ми в «Трейдер Джо». Ідемо до каси. Гаразд?
Яка ситуація? Двоє коханців, один візок із продуктами.
Підходимо, касир дивиться на Джубу.
Спершу завжди дивляться на нього. Мов питають:
«Пане, вас до цього змушують?»
«Моргніть двічі, якщо вас кривдять».
Завжди з ним звіряються:
«Ви разом із цією жінкою? Це ваш візок?»
Я саме мала паскудний настрій. Кажу: «Так. Ми разом».
«Цілувалися, а я ненароком відригнула йому до рота. Так. Ми разом!»
Я ненавмисно відригнула йому до рота.
Так сталося.
Цілуєшся після 11 років разом. Відригуєш, не відриваючись.
Саме так. Так стається. Приймаєш таке рішення. Знаєте?
Останнього разу це сталося в Лос-Анджелесі. Обурило мене.
Ми маємо бездомного сусіда, бо США — це пекло капіталізму,
де не дбають про вразливі групи населення.
Він завжди тиняється на нашій вулиці. Роками. Він там за свого.
Кажемо: «Привіт. Як справи? Дати долар? Голодний?» Він же свій.
Одного дня, коли Джубу вийшов без мене,
натрапив на нього.
Той говорить:
«Що сталося з твоєю сусідкою?»
«Де твоя сусідка?»
«Ви ж завжди разом. Де вона?»
Цей чоловік бачив, як ми цілуємося під дощем,
на вулиці, як у романах Шарлотти Бронте.
Він знає, що ми разом. Гаразд?
Знає, що ми разом. Просто воду каламутить.
Джубу так йому і сказав:
«Ми зустрічаємося. Живемо разом».
Той каже:
«Я якось зустрічався з темношкірою.
Не вийшло. Постійно змушувала мене робити щось нове».
Кажу: «Тому ти й бездомний».
«Треба було слухати свою темношкіру дівчину,
бо ми змушуємо вас пробувати нові речі».
«Такі, як психотерапія, наприклад».
«Можна навчитися прати постіль. Гаразд?».
«Навчитися стригти нігті на ногах. Ясно?»
Ось, що зробить темношкіра дівчина.
Хочу пояснити:
мене не бісило, що він бездомний. Бісило, що був паскудою.
Джеремі був дуже неґречний.
Його так звуть. Мала зразу сказати. Він неввічливий.
Господи, потім нудив: «Зустрічаєтеся? Із сусідкою?»
Божевілля. З одного боку, люди не вірять, що ми разом.
А з іншого, діаметрально протилежного, вони
одержимі тим, що ми маємо народити дітей.
Чекають від нас дітей, бо я темношкіра, а він білий.
Усім не терпиться.
Питають: «Коли вже будуть діти? Ваші діти будуть красивими».
«Заведіть дітей. Будуть прекрасними».
«Господи. Коли вже народите дітей? Будуть чудовими».
Кажу: «Чому всі так чекають цю дитину,
лише тому, що вона буде бежевою? Не розумію».
Чому?
Усі діти схожі на печену картоплю після народження.
Крім цього, я не маю бажання народжувати.
Якось це мене не приваблює.
Може, усиновлю підлітка, їх хоч можна до роботи поставити.
Я не відчуваю… Не знаю.
Ніколи не мала думки:
«Маємо зберегти родинне ДНК». Розумієте?
Людоньки, я маю клінічну депресію,
напівсліпа, брекети на зубах два рази носила.
Отже, можна сміливо казати, що рід на мені закінчиться.
Погоджуєтеся?
Переходимо до рецесивних ознак.
Будь ласка.
Не хочу.
До того ж у душі я — бабця. Не виховаю дитини.
Мені забракне енергії.
Гаразд. Дозвольте поглянути.
Хотіла запитати, скільком із вас понад 30 років.
Багато друзів.
Чудово. Усі, хто ще не має 30 років, мовчіть,
бо вас відрізняє світло в очах. Вони мені із залу мерехтять.
Вам не треба.
Ті, кому за 30 років. Знаю, що таких багато.
Ого, ви надто збуджені для тридцятирічної.
Скажу так.
Ті, кому за тридцять, чули колись, як хтось говорить,
а ви думаєте: «Тобі 22 роки».
Так. Ти ще дитина.
Таке було в Лос-Анджелесі.
Гуляла й почула, як розмовляють дві білі жінки.
Підслухала їхню розмову… Трішечки.
Вони обмінялися фразами. Майже двовірш.
Але розмова була такою насиченою, що я дізналася чимало.
Щира розмова. Одна з дівчат мимохідь,
без істерики каже: «Я почуваюся товстою».
А інша на це: «Заткнися! Ти ж осяйна!»
Гаразд, дівчинко.
Заспокойся.
Таке можна верзти лише у 20 років.
Ви починаєте платити оренду, вам до вподоби жити самій.
Знаєте?
Кажете: «Гляньте, купила гобелен».
Розумієте? Таке відчуття.
Мені за тридцять. Ми з друзями так не говоримо.
Хтось каже: «Я погладшала».
А решта з нас: «Суко, я теж».
Я тебе не заспокоюватиму.
Я сама тут маю проблеми.
Мені вже за тридцять, я можу зробити тобі сандвіч.
Нагодую тебе гаряченьким, але з прірви не витягуватиму.
Ні, не можу.
Коли тобі двадцять, любов проявляєш із запалом.
Почуття через край. Кажеш: «Заткнися. Ти — королева».
А зараз: «Ні, люба. Ти — секретарка».
Ти…
Ти не королева, поки не глянеш на когось, кажучи:
«Мені треба відпочити від Мауї».
Дякую.
Переклад субтитрів: Никоненко Ю.