EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Ta vel imot Naomi Ekperigin!
Ja.
Dette føles riktig.
Dette føles riktig for oss alle.
Slutt.
Dere er veldig støttende, men ja, jeg tok med vesken min på scenen.
Det gjorde jeg. "Jeg kjenner dere ikke."
Ok? Jeg kjenner ikke dere.
Jeg er fra Harlem og må holde øye med tingene mine. Ok?
Jeg må bare se den. Nå kan jeg slappe av og fokusere.
Jeg er så glad for å være i New York.
Nydelig. Flott.
Jeg trengte det.
Jeg bor i Los Angeles nå, og jeg anbefaler det ikke.
Virkelig ikke.
Det er en klisjé å være New Yorker som ikke liker Los Angeles,
men det er sannheten min. Ok?
Og jeg er varsler, om ikke annet.
Det er bare små ting. Jeg liker ikke friluft, og…
Jeg skjønner vitenskap.
Jeg vet at det er én sol for denne jorden.
Men solen i Los Angeles er annerledes.
Den er annerledes.
Den er det, kjære. Den er lysere. Den er aggressivt.
Den er dømmende.
Den er bare det. Det er et faktum.
Jeg har tykke gardiner,
for jeg er en voksen kvinne med ting å skjule.
Og likevel, hver morgen
blir jeg fortsatt vekket av en stripe av sol.
Ok? Den ene stripen mellom gardinen og vindusruten,
den treffer øyet mitt hver morgen, helt:
"Er du ikke på tur?"
Sånn er det.
Det er det de vil. De vil ha deg på tur.
Og jeg vil ikke bli lurt. Tur er dramatisk gåtur.
Jeg blir ikke lurt.
Folk i LA ikke liker LA.
Jeg så det, for…
Det er sant, da jeg flyttet dit, var jeg ny, jeg var ung.
Jeg bare: "Jeg er her. Hva skal jeg gjøre?"
Folk bare: "Jøss, er du ny i Los Angeles?
Vet du hvor du bør dra? San Diego."
Ja.
Hva med San Francisco, Santa Barbara,
Ojai, Big Bear, Big Sur, Palm Springs?
Hva med dem? Ok?
Når du kommer til New York, sier ingen: "Har du vært i Hoboken?" Nei.
Nei.
Det er greit her. Ok?
Selv Staten Island vil gi deg et nautisk øyeblikk. Ikke sant?
Men i Los Angeles er det: "Velkommen. Pakk bagen."
Du elsker det ikke.
Men jeg tok en av disse turene.
Jeg dro til Palm Springs.
Ok? Som er en ørkenby to timer utenfor Los Angeles
Og jeg trodde ikke jeg skulle like det,
det er ørken, offentlig svetting er ikke meg,
men det viser seg at jeg elsket det.
Grunnen til at jeg elsker Palm Springs er…
Hva skal jeg si?
Når jeg vil passe på meg.
Når jeg vil vekk fra alt,
liker jeg å tenke at jeg er hovedperson i en Nancy Meyers-film.
Det handler om når jeg prøver å føle meg bra.
Hvis du aldri har sett en Nancy Meyers-film,
Something's Gotta Give, It's Complicated, The Holiday…
Når Diane Keaton føler seg gira. Ok?
Hvis du aldri har sett en sånn film, la meg forklare.
Tenk deg at jeg er en hvit kvinne. Greit?
Jeg er i femtiårene. Jeg er i sekstiårene.
Jeg bor i hetetokter. Ok?
Jeg er i et øyeblikk.
Jeg heter Margot, med en T.
Jeg har taupe. Jeg bruker kremfarge. Jeg har på meg beige.
Ja.
Eggeskall, ecru.
Og det jeg har på er løst, men også tilpasset. Ikke sant?
Sånn er jeg.
Og et sted i filmen,
sitter jeg med bestevennen min og drikker en California-hvitvin.
Jeg sier: "Hvor gammel er hans nye kone?"
Og det er alle Nancy Meyers-filmer i et nøtteskall.
Takk. Ja. Det er sant.
Det er veldig sant.
Hans nye kone er alltid for ung. Ok?
Og det var Palm Springs. Palm Springs var en kaukasisk dekadens.
Det var "hans" og "hennes" kjøkkenvasker.
Det er på det nivået.
Det er gøy å reise som svart til sånne steder,
at du kom er et sjokk.
Og du starter en hviskekampanje.
På restaurant, de sier: "Er det Michelle?"
Det er bare: "Nei."
"Nei. Det er det ikke."
"Men jeg tar en gratis forrett." Ikke sant?
Ja. Vi bodde på dette hotellet hvor folk kunne ta med hundene sine,
som jeg vanligvis ikke hadde likt men noe skjedde.
Jeg flyttet til LA, jeg kjente varmen,
jeg bare: "Jeg vil ha hund og en podcast."
Ikke sant? Umiddelbart.
Og det var en gammel, svart labrador ved bassenget.
Og jeg elsker gamle hunder. Gamle hunder er greia mi. Ok?
Det er så sant.
Jeg vil ikke ha en hund som hører dørklokka og løper.
Jeg vil ha hunden som hører døra og bare:
"Skal du åpne?"
Vet du hva jeg mener? Løfter seg ikke.
Står ikke opp fra sengen.
Det var denne svarte laben. Bare slappet av.
Det er 37 grader der,
så jeg og hunden er to mørke jenter som liker skygge.
Vi var bestevenner. Vi skapte et liv.
Etter jeg klappet denne hunden i ti minutter,
kom to eldre hvite kvinner.
Rett fra en Nancy-film. Ok?
De kommer fordi en av dem eier hunden,
og de sier: "Hvem er du?" Og de introduserte seg,
og de het Susan og Jan.
Palm Springs, altså.
Elsker den.
Og vi begynner å prate, og jeg håper Susan og Jan er et par,
men de er bare venner, og jeg bare "Kjedelig, men fortsett."
Vi prater, og Susan og Jan er bestevenner.
De er på ferie, en biltur.
Og Jan ble hos meg.
Hun har et sted i hjertet mitt, for Jan bodde i Maui på Hawaii,
og var på ferie i Palm Springs.
Ja.
Og på et tidspunkt prater vi, og Jan sier til meg, helt alvorlig:
"Jeg vet at folk drar til Maui på ferie,
men ganger trenger jeg en ferie fra Maui."
Hva?
Det er det mest Jan jeg har hørt.
Jeg sa "Jan, du er ille.
Ok, Jan. Jeg ser deg.
Du snakker som om jeg ikke er svart i Amerika. Fortsett.
Fortsett, Jan."
Senere sier hun: Vel , mens jeg er på fastlandet…"
Ok. Ro deg ned, Jan.
Nå er det for mye. Du er sikkert fra Indiana. Ok?
"Mens jeg er på fastlandet,
kan jeg besøke broren min, men jeg vet ikke."
Jan bryr seg ikke om broren sin!
Dette er Jans ferie.
Herregud. Jeg prøver å være en Jan i dette livet.
Jeg føler at jeg er en Susan. Jeg er bare med på turen.
Men Jan tar forbehold. Ok?
Hun gir deg suksess.
Det er sånn jeg føler. Jeg prøver å være som Jan.
Hvordan kan jeg være den Jan jeg vil se i verden?
Og noen ganger det skjer noe irriterende, som å slå tåa,
tenker jeg: "Jeg må ha ferie fra Maui."
Men det er ikke helt sånn.
Jan var i sekstiåra, hun hadde to voksne sønner,
og hun levde livet sitt.
Jan hadde joie de vivre.
Jan tar elskere og maler akvareller.
Jan gjør det.
Hun gjør det.
Selv om hun er eldre, er sjelen yngre,
for Jan blomstrer der ute,
og jeg liker å sitte i dusjen. Så…
Det er tøft. Anbefales. Ikke se sånn ut.
Å sitte i dusjen er perfekt.
Å sitte i dusjen er flott når du vil være ren,
men du vil hvile.
Ikke sant?
Jeg elsker det.
Jeg setter meg fordi jeg ikke vil koke som i et bad.
Jeg liker ikke det.
Så bare sett deg ned. Slapp av og vannet faller ned på deg.
Og det føles som om du er i en 90-talls R & B-video.
Det er vakkert.
Det er romantisk.
Bare for deg selv.
Men, ja…
Jeg er en gammel sjel.
Det var det jeg ble kalt som barn. Alltid.
Voksne kalte meg en gammel sjel.
Jeg er ikke her for å leke sisten. Ok?
Jeg satt i et hjørne og leste bøker.
Sikkert Barnevaktklubben, de hadde jobber.
Ok? Det hadde de.
Jeg bare: "Entreprenører. Ja."
Jeg ville alltid være voksen.
Jeg elsket å være med voksne.
Jeg så på dem og bare: "Øynene deres er så hjemsøkte.
Hva har de sett? De er tomme."
Ikke sant? Jeg var besatt.
Og som enebarn av en enslig mor,
fikk jeg iblant henge.
Mamma sa: "Vi skal til Pam. Sett deg."
De svarte jentene vet.
Så jeg satt der.
Og når du er liten, kan du snike deg inn.
De glemmer at du er der.
Det er favoritten min. Jeg dukket opp med juice,
havnet midt i kjøkkensamtalen,
bare: "Gail, er skilsmissen avgjort?"
Jeg trengte det.
Drikker eplejuice, får te. Det var meg.
Det var meg fra tidlig alder.
Og Gail sa det. Ok? Hun trengte noen upartisk.
Så derfor var jeg der.
Det var favoritten min.
Det er som om jeg er gammel i hjertet.
Vet dere hvorfor jeg er gammel i hjertet?
Jeg har mye raseri, og raseri vil gjøre deg eldre.
Sinne vil gjøre deg eldre.
Alle IBS-en, kjære. Det er raseri.
IBS er raseri. Jeg har det.
Det er rart, det er ting jeg er sint på, men jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Så det nye er å bli sint på ubetydelige ting
som ikke angår meg.
Liker noen andre å feilplassere sinnet?
Jeg gjør det stadig vekk.
Hele tiden.
Og det hjelper ikke at jeg er nysgjerrig og liker å være i fremmede.
Så det hjelper meg å bli sint på ting som ikke angår meg.
Hvis jeg spiser ute og de ved siden krangler,
venter jeg til slutten.
Jeg sier det nå. Jeg sier: "Vent med regningen."
"Trenger du skyss?"
"Du kan bo hos meg, han suger."
Det er det jeg gjør.
Jeg gjør det.
Jeg ville gjort det når som helst.
Så jeg finner alltid ting…
Et godt eksempel på noe som setter meg i gang.
Jeg så en voksen mann med fullt skjegg
som drakk sjokolademelk.
Og jeg ble rasende.
Jeg tenkte: "Hva faen, drikker du sjokolademelk?
Dette er ikke barnehage. Livet er ikke en lek.
Havet brenner. Ok?
Det er ild i vannet.
"Du drikker sjokolademelk når havet brenner?" Ok.
Det er det jeg er sint på.
Der er det.
Jeg må la dem drikke Nesquik
og ringe representantene mine.
Du må fokusere.
Hva er du egentlig sint for?
Alltid. Det hjalp ikke at han var en kaukasisk mann.
Når jeg ser en hvit mann trives, er jeg alltid mistenksom.
Jeg ser ham: "Hva planlegger du?"
En gang gikk jeg og det var en ung, veltrent, hvit fyr,
han jogget og ventet ved lyset.
Han jogger. Må holde pulsen oppe.
Han har ikke skjorte på. "Slutt å skryte."
Og han hadde øreproppene i, og han bare humret for seg selv.
Og jeg hadde en visjon om å ta AirPodene ut av ørene hans,
og bare: "Hva faen ler du av?"
Hvorfor var jeg så frekk?
Gjorde det ikke, men jeg ville.
Men jeg skjønte hvorfor. Vet du hvorfor?
Jeg stoler ikke på gleden til den hvite gutten
fordi…
Det har skjedd i årevis.
Og jeg har hatt denne mistenk… Det er ikke det du tror. Ok?
Jeg stoler ikke på hvite menn, for de fleste var en gang hvite gutter.
Greit? Som barn på 80- og 90-tallet handlet alle
filmer og tv-serier seg så på
at en liten hvit gutt kom i trøbbel og hadde dårlig energi.
Ok? Disse hvite guttene elsker å bli venner med romvesener.
Ok?
De vil finne en gremlin. Ok?
De har nærkontakt av tredje grad.
Hva er de to andre?
Hva er de to andre nærkontaktene?
Vi vet ikke.
Små hvite gutter, altså.
Små hvite gutter elsker å åpne en portal til en annen dimensjon.
De åpner en portal og du plukker opp bitene.
Det er fakta.
Har dere sett The Gate?
Den er fra 1989. Veldig formativ for meg.
Og det handler om to hvite gutter
som er alene hjemme en feriehelg,
og de åpner en vei til helvete.
Hvorfor kunne de ikke bestille en pizza som alle andre?
Det stoler jeg ikke på.
Ingenting skremmer meg mer,
ingen bilder ryster meg
som å se en eller flere hvite gutter sykle.
Ser jeg en på sykkel, går jeg motsatt vei.
Da er det er en poltergeist på gang.
Jeg vil ikke dras inn i det.
Det sier jeg nå.
Jeg prøver å leve.
Jeg er vaksinert og avslappet.
Jeg er så lykkelig. Eller hva?
Jeg er så glad for vaksinen. Jeg hadde lyst på den.
Distribusjonen var litt treg.
Du måtte vente. Jeg ville ikke vente på tur. Ok?
Jeg oppdaterte nettsiden som om jeg prøvde å skaffe BTS-billetter.
"Når er det min tur?"
Og nettstedet sier: "Det handler ikke om deg."
Og jeg nektet.
Jeg måtte vente noen måneder til det var min tur.
Og mens jeg ventet,
leste jeg en artikkel om at San Diego dyrehage
har vaksinert alle orangutangene mot COVID-19.
Dere.
Jeg venter på vaksinen, og orangutangene har fått den.
Så én orangutang hostet, og dyrehagen bare:
"Ikke mens vi er her. Ikke våre borgere."
Jeg bare: "Jeg googler habitat."
Skjønner dere?
Hvis de gir ut vaksinen og tar seg av ting,
flytter jeg til dyrehagen. Helt klart.
Lærte jeg én ting i 2020, er det at jeg kan trives i et innhegning.
Så hvorfor ikke, kjære?
Gi meg et habitat.
Det stemmer.
Og jeg ville vært bedre enn de andre dyrene i dyrehagen.
Ok? Fordi du er i dyrehagen, gjemmer de seg bak en stein.
Når skolegruppa kommer, kommer jeg ut. Ok?
Jeg tar fem minutter for barna. Ok?
Om jeg får vaksinen.
Den artikkelen var utrolig da jeg ventet.
Jeg tok det personlig.
Spesielt når jeg leste at en av orangutangene
het Karen.
Kom igjen.
Jeg sa: "Dyrehagen, du lager bråk.
Du vet nøyaktig hva du gjør."
Orangutangen Karen fikk vaksinen.
Og jeg drar til Walgreens hver dag ved stengetid,
som en jævla Oliver Twist.
"Vær så snill, sir. Kan jeg få vaksine?
Kan jeg få vaksine før den går ut?"
Vaksinen var delikat.
Du har seks timer. Må brukes.
Som en moden avokado.
Lager du ikke guacamolen, glem det.
"Kan jeg få vaksine?"
Jeg fikk ikke.
Hvorfor trenger orangutangen Karen den?
Jeg er her ute med eksisterende sykdommer.
Astma, svarthet. Ok?
Jeg er ute. Hva gjør Karen? Gnir på klitoris i et tre.
Trenger du vaksinen?
Hvorfor trenger du den, Karen?
Jeg var så sint på Karen.
Og jeg googlet henne… Du vet når du hater noen,
og du undersøker dem for å finne ut mer informasjon
som støtter hatet. Ikke sant?
Jeg gjorde det med orangutangen Karen.
Jeg googlet: "Karen, orangutang, San Diego."
Mye annet dukket opp,
men så kom jeg til Karen, orangutangen.
Min dødsfiende.
Og jeg leste at orangutangen Karen
var en av de første primatene som fikk hjerteoperasjon på 90-tallet.
Hun får for mange sjanser.
Hva driver vi med?
Karen, du har levd godt. Får du COVID, får du COVID.
Ok?
Du har hatt 25 gode år, Karen.
Hvorfor prøver vi å holde fast?
Fikk vaksinen før meg.
Jeg er en dyreelsker.
Ikke misforstå meg. Ok?
Jeg er hundemor.
Det er vakkert. Takk. Ja.
Ja.
Hun er nydelig.
Hun er omtrent åtte.
Jeg har hatt henne i to år. Så ja, hun er adoptert. Bare hyggelig.
Ja. Det er viktig å si det.
Jeg følger mange dyr på Instagram,
folk legger ut et bilde av dyret og bare:
emneknagg "Hvem reddet hvem?"
Jeg bare: "Jeg reddet henne."
Jeg så henne og sa: "Bli med meg hvis du vil leve."
Det er dynamikken.
"Få nesen ut av ræva di. Kom igjen. "
Og hun er så søt.
Hun er en malteser, en liten engel.
Hun er nydelig.
Og etter en uke, innså
at jeg kan ikke ha en for fin hund.
Når du har en fin hund, vil folk snakke med deg
ute på gaten. Ok?
Jeg er humørsyk, og hun er nydelig, og de vil få kontakt.
Vi går, og folk spør: "Er hun vennlig?"
Jeg bare: "Nei, det er jeg ikke."
Og jeg går min vei.
Det er sant.
Spesielt om morgenen.
Jeg er ikke en morgenperson, trodde hunden fikset det.
Ikke sant? Jeg bare:
"Har jeg hund, våkner jeg tidlig
og begynner med en rask spasertur." Ok?
Tjue til tretti minutter hver morgen.
Og det vil starte mange endringer.
Etter det, kommer jeg hjem og spiser sunn frokost.
Noe som en halv melon med en skje med cottage cheese.
Ikke sant? Det kan jeg. Og så når jeg har gjort det,
ja, endelig, lære å spille sudoku.
Da gjør jeg det.
Og da vil manusene skrive seg selv.
Og etter det er jeg på høyt nivå
og tar verdens problemer. Jeg er mitt beste jeg, her oppe.
Jeg tar telefonen og bare:
"Israel, jeg har Palestina på den andre linjen.
Vi kan fikse dette.
Jeg har en plan.
Jeg har vært våken siden åtte."
Jeg hadde store drømmer…
Men det ble ikke sånn.
Hver morgen våkner jeg, ruller rundt og ser på hunden,
og sier: "Du kan tisse i senga om du vil.
Gjør det. Jeg kan ta ti minutter til.
Hvorfor ikke?"
Jeg er ikke en morgenperson, og ekte hundefolk,
folk som har hatt en hund lenge, de er oppe.
De er oppe med sola, de danser om morgenen.
De er ute. De forventer øyekontakt. Ok?
De vil snakke med deg i disse gatene.
Når jeg går med hunden om morgenen, har jeg ikke BH på. Ok?
Jeg er BH-løs.
Hvis det er noe du må vite om meg,
er det ikke å snakke med meg når jeg svinger.
Det er alt.
Ikke snakk til meg da.
Om jeg stiller til valg, er det plattformen.
"2024. Naomi Ekperigin. Ikke snakk til meg når jeg svinger."
Det er det. Det er sant.
Men jeg elsker hunden min.
Det er så bra fordi hun gir meg og jødekjæresten min
noe å snakke om etter alle disse årene.
Vi har vært sammen i nesten 12 år.
Ja. Ikke sant?
Nesten 12 år.
Tar du med 2020, har vi vært sammen i 38 år.
Det er lenge.
Vi elsker hverandre fortsatt. Det er magisk.
Er noen i forhold med en annen rase?
På tvers av rasen? Noen?
Ja. Dette er fremtida liberale ønsker.
Vi elsker det.
Jeg vet ikke om dere,
men når jeg og jødekjæresten er ute,
tror ingen at vi er sammen.
Ok? De forstår ikke forbindelsen mellom oss to.
Han tror det er fordi han er litt kortere,
jeg bare: "Du er optimistisk."
Men ja, jeg har med reisestørrelse. Ok?
Du må få en type som er godkjent av TSA.
Hør på meg. Pakk ham i sekken og dra. Ok?
Det er ikke det, for vi er ute,
vi går inn i en restaurant,
og vertinnen spør: "Er dere to sammen?
Er dere sammen?"
Vi bare: "Vi holder hender og det er ingen bak oss."
"Ja. Vi er sammen."
Hun bare: "Hva?"
Jeg sier: "Nei. Jeg er hjemmehjelpen hans.
Vi ville ha spesialtilbudet."
Hele tiden.
Og også når vi handler mat. Trader Joe's, favorittstedet mitt.
Vanligvis et trygt sted.
Men vi er i Trader Joe's. Vi går opp til kassen. Ok?
Hva er situasjonen? To elskere, én vogn.
Og vi går opp og kassereren ser på jødetypen.
De ser alltid på ham først.
De sjekker med han først:
"Er du her under tvang?
Blink to ganger om hun skader deg."
De sjekker med ham, som:
"Sr dere to sammen? Er dette din vogn?"
Jeg var i humør den dagen.
Så jeg sa: "Ja. Vi er sammen.
Sist vi kysset, rapte jeg i munnen hans.
Ja. Vi er sammen!"
Det var ikke med vilje.
Bare skjedde.
Kjenner du rap når du kysser etter 11 år, kommer den ut.
Sånn er det. Det er bare det som skjer. Du bestemmer det.
Den siste, den mest grusomme, var i Los Angeles
Vi har en hjemløs nabo da USA er et kapitalistisk helvete
som ikke tar seg av sårbare borgere. Og…
Han er alltid ute. Det har gått mange år. Han er vår fyr.
Vi sier: "Hei. Hva skjer? Vil du ha en dollar? Mat? " Det er fyren.
Og en dag gikk jødetypen alene,
og han traff ham.
Og denne fyren sier:
"Hva skjedde med romkameraten?
Hvor er romkameraten?
Dere er alltid sammen. Hvor er de?
Denne mannen har sett oss klemme i regnet
på gatehjørnet som om vi er i slutten av en Brontë-roman.
Han vet at vi er sammen. Ok?
Han vet at vi er sammen. Han tullet.
Det sa jødetypen til ham.
"Vi er sammen. Partnere. Vi er samboere."
Og han sier:
"Jeg hadde en svart kjæreste,
det varte ikke, hun prøvde å få meg til å gjøre nye ting."
Jeg bare: "Derfor er du husløs. Ok?
Du burde ha hørt på den svarte kjæresten din,
for vi får dere til å gjøre nye ting.
Nye ting som terapi. Ok?
Nye ting som å lære å vaske laken. Ok?
Nye ting som å klippe tåneglene. Ok? "
Det er det svarte kjærester gjør.
Jeg må si,
jeg er ikke er sint fordi han er husløs, men han er kjip.
Jeremy var veldig frekk.
Han er Jeremy.
Jeg burde ha sagt det. Jeremy. Frekk.
Gud, han bare: "Er dere sammen? Romkameraten?"
Sprøtt at folk ikke tror det.
Det er én side.
Og den andre siden svinger helt andre veien,
og de er besatt av at vi må få barn.
De vil det fordi jeg er svart og han er hvit.
Alle er så ivrige.
De bare: "Når får dere barn? Barna deres blir nydelige.
Dere må få barn. De blir nydelige.
Herregud. Når skal dere få barn? De blir nydelige. "
Jeg bare: "Hvorfor er dere så gira på barnet
babyen fordi den blir beige? Jeg forstår ikke."
Hvorfor?
Alle ser ut som bakte poteter når de kommer ut.
Og jeg har ikke en impuls til å få barn.
Ikke fristet til å lage en.
Jeg kunne adoptert en tenåring, en å sette i arbeid.
Men jeg føler ikke… Jeg vet ikke.
Jeg har aldri hatt den følelsen:
"Vi må bevare DNA-en vår." Ikke sant?
Jeg har klinisk depresjon,
jeg er halvblind og har hatt regulering to ganger.
Så jeg tror det er trygt å si at vi slutter her.
Ikke sant?
Det er recessivt herfra.
Bare hyggelig.
Jeg vil ikke.
Jeg er gammel inni meg. Jeg kan ikke oppdra et barn.
Jeg har ikke så mye energi.
Ok, alle sammen. La meg se.
Jeg skulle spørre hvor mange som er over 30.
Mange venner.
Nydelig.
Alle under 30, ikke si noe,
for jeg kan se lyset i øynene deres reflekteres mot meg.
Dere må ikke.
Ok. Jeg er over tretti, det er mange av dere.
Du er altfor glad for noen over 30.
Men jeg skal si dette.
Etter tretti, har du hatt et øyeblikk hvor du hørte noen snakke
og du bare: "Du er 22".
Ja. Du er liten.
Det skjedde i LA.
Jeg overhørte to unge hvite kvinner.
Jeg hørte dem snakke… Ikke mye.
To linjer mellom dem. En replikkveksling.
Men den var så mye, den sa alt jeg trengte å vite.
Det var ekte. Bare én jente, rolig.
Ikke stresset. Bare: "Jeg føler meg feit."
Og vennen hennes sier "Hold kjeft! Du er nydelig! "
Ok, jenta mi.
Ro deg ned.
Det er typisk tidlig i 20-årene. Ok?
Du gjør det når du er gira over å ha begynt å betale husleie.
Ikke sant?
"Jeg kjøpte denne bildeveven."
Ikke sant? Den energien.
Jeg er i trettiårene. Vi snakker ikke sånn.
Sier noen: "Jeg føler meg feit."
Resten sier. "Jeg også."
Jeg kan ikke løfte deg.
Jeg sliter i disse gatene.
Det jeg kan gjøre for deg, er å lage et smørbrød. Ok?
Jeg kan lage et varmt måltid, jeg kan ikke redde deg.
Nei, jeg kan ikke.
Men når du er i 20-årene er kjærligheten aggressiv.
Du kommer med: "Hold kjeft, jente. Du er en dronning."
Det er: "Nei. Du er administrativ assistent. "
Du…
Du er ikke dronning før du gir øyekontakt og sier:
"Jeg trenger ferie fra Maui."
Takk.
Tekst: Tori Lau