A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Köszöntse mindenki Naomi Ekperigint!
Igen.
Helyes.
Ez így helyes.
Hagyjátok!
Nagyon édesek vagytok, de igen, felhoztam a táskám a színpadra.
Azt mondtam magamnak: „Nem ismerem ezeket.”
Nem ismerek itt mindenkit.
Harlemből jövök, rajta tartom a szemem a cuccaimon.
Így meg megnyugszom, és tudok koncentrálni.
Úgy örülök, hogy itt vagyok New Yorkban.
Csodálatos. Elképesztő.
Szükségem volt rá.
Most Los Angelesben élek, és nem ajánlom.
Tényleg nem.
Tudom, klisés New York-inak lenni, aki utálja Los Angelest,
de ez az igazság. Oké?
Áruló vagyok, ha tetszik.
Apróságok. Nem vagyok nagy természetjáró…
Tudom, hogy működik a tudomány.
Tudom, hogy egy nap tartozik ehhez a Földhöz.
De a Los Angeles-i nap más.
Más.
Tényleg az. Fényesebb. Agresszívabb.
Ítélkezik.
Ennyi. Tény. Kész.
Sötétítőfüggöny van a hálóban,
mert felnőtt nő vagyok, és van mit takargatnom.
De mégis, minden reggel
egy betűző napsugárra ébredek.
Oké? Az az egy sugár a függöny és a párkány között
minden reggel a szemembe világít.
„Miért nem kirándulsz?”
Ennyi.
Ezt akarja. Azt akarja, hogy kirándulj.
Engem nem lehet átvágni. A kirándulás drámai séta.
Tudom, hogy a Los Angeles-iek sem szeretik a várost.
Könnyű megmondani, mert…
Igen, mert mikor odaköltöztem, új voltam, fiatal.
„Itt vagyok! Mit csináljak?”
Az emberek meg: „Új vagy Los Angelesben?
Tudod, mit nézz meg? San Diegót.”
Igen.
San Francisco, Santa Barbara, Ojai, Big Bear, Big Sur, Palm Springs?
De mi van itt?
Ha New Yorkba jössz, senki nem kérdezi, voltál-e már Hobokenben.
Nem.
Itt minden oké.
Még Staten Islandnél is ott a tenger.
De Los Angeles: „Üdv a városban! Csomagolj!”
Nem szereted.
Elmentem az egyik helyre, amit mondtak.
Elmentem Palm Springsbe.
Ami egy sivatagi város Los Angelestől két órára.
Nem hittem, hogy tetszeni fog,
mert sivatag, és nem szeretek nyilvánosan izzadni,
de kiderült, hogy imádom.
Azért tetszett Palm Springs, mert…
Hogy is mondjam?
Amikor kényeztetni akarom magam, amikor ki akarok szakadni mindenből,
azt képzelem, hogy egy Nancy Meyers-film főhőse vagyok.
Igen. Amikor jól akarom érezni magam.
Ha nem láttál még Nancy Meyers filmet…
Minden végzet nehéz, Egyszerűen bonyolult, Holiday…
Bármi, ahol Diane Keaton beindul.
Ha nem láttatok még Nancy Meyers-filmet, elmondom a lényeget.
Először, képzeld el, hogy fehér nő vagyok. Oké?
Az ötvenes-hatvanas éveimben járok.
Időnként hőhullámaim vannak.
Ez az én pillanatom.
A nevem Margot, t-vel.
Vakondszürkét hordok. Krémszínt. Bézst.
Igen.
Tojáshéjszínt. Ekrüt.
És bármit hordok, laza, mégis rám van szabva.
Ez a stílusom.
És a film egy pontján
a legjobb barátommal kaliforniai fehér bort iszom.
Azt mondom: „Mennyi idős az új felesége?”
Ez minden Nancy Meyers-film dióhéjban.
Köszönöm. Igen. Igaz.
Nagyon igaz.
Az új feleség mindig túl fiatal.
Hát ez volt Palm Springs. A fehér dekadencia.
Két mosdókagyló volt a konyhában.
Tudjátok? Ez a szint.
Vicces feketeként egy ilyen hely, senki nem érti, hogy kerülsz oda.
Suttogni kezdenek rólad.
Bemész egy étteremben: „Ő Michelle?”
Mire a válasz: „Nem.
Nem én vagyok.
De az ingyen előételt elfogadom.”
Olyan hotelban szálltunk meg, ahova lehetett vinni kutyát.
Ezt általában nem szeretem, de történt velem valami.
Megéreztem Los Angeles forróságát:
„Akarok egy kutyát és egy podcastet.”
Tudod? Azonnal.
Egy öreg, fekete labrador ült a medencénél.
Imádom az öreg kutyákat. Ez a dilim.
Így igaz.
Nem szeretem, ha a kutya a csengő hallatán ugat.
Azt szeretem, ha meghallja a csengőt, és…
„Kinyitod?”
Értitek? Meg se mozdul.
Nem kel ki a fekhelyéről.
Ez a fekete labrador ilyen volt. Csak lazult.
Plusz a Palm Springs-i 38 fok.
A labrador meg én, két fekete csaj, üldögéltünk az árnyékban.
Legjobb haverok. Együtt bandáztunk.
Tíz perce simogattam már a kutyát,
amikor jött két idősebb fehér nő.
Egyenesen Nancy egyik filmjéből.
Az egyikük odajön, mert az övé a kutya.
Megkérdezik, ki vagyok, bemutatkoznak.
A nevük Susan és Jan.
Palm Springs csodás.
Imádom.
Dumálni kezdünk, remélem, hogy Susan és Jan egy pár,
de csak barátok. „Unalmas, de oké, folytassátok.”
Beszélgetünk. Susan és Jan legjobb barátnők.
Vakáción vannak, körutazást csinálnak.
Jan nagyon megmaradt.
Befészkelte magát a szívembe, mert Hawaiion, Mauin lakott,
és Palm Springsbe jött nyaralni.
És… Igen, szivi.
Ahogy dumcsizgatunk, Jan halál komolyan azt mondja:
„Tudom, hogy sokan vakációznak Mauin,
de néha el kell jönnöm Mauiról vakációzni.”
Tessék?
Ez a legjanesebb dolog, amit valaha hallottam.
Jan, kemény csaj vagy.
Oké, Jan, értem.
Úgy beszélsz hozzám, mintha nem fekete lennék Amerikában.
Folytasd csak, Jan!
Később azt mondja: „Ha már itt vagyok a kontinensen…”
Oké. Vegyél vissza, Jan!
Ez már túlzás. Tuti Indianában laksz.
Azt mondja: „Ha már itt vagyok,
gondoltam, meglátogatom a tesóm, de nem tudom.”
Jan, leszarom a tesódat.
Ez Jan vakációja.
Te jó ég. Próbálok janné válni.
Úgy érzem, most Susan vagyok. Csak megyek valaki után.
De Jan intéz minden foglalást, szivi.
Ő az igazi nagyágyú.
Ezt érzem. Próbálom kitalálni, hogy lehetek Jan?
Hogy legyek én a Jan, amit a világban látni akarok?
Ha történik valami kellemetlen, mondjuk beverem a lábam:
„El kell jönnöm Mauiról vakációzni.”
De ez nem ugyanaz.
Jan a hatvanas éveiben járt, két felnőtt fia volt,
és élte az életét.
Janben pezsgett az életöröm.
Jan szeretőt tart és akvarelleket fest.
Jan megcsinálta.
Tényleg.
Hiába idősebb nálam, a lelke fiatalabb,
mert Jan virágzik,
én meg szeretek ülve zuhanyozni. És…
Tényleg. Nagyon ajánlom. Ne nézzetek így!
Csodálatos ülve zuhanyozni.
Csodás ülve zuhanyozni, ha tiszta akarsz lenni,
de pihenni is szeretnél.
Értitek, hogy értem?
Imádom.
Leülök, de nem akarok megfőni, mint egy kád vízben.
Nem szeretek ázni.
Szóval csal leülsz, lazítasz, zubog rád a víz.
Olyan érzés, mint egy R&B videó a '90-es évekből.
Gyönyörű.
Romantikus.
Magadért csinálod.
De, igen…
Koravén vagyok.
Gyerekkoromban mindig ezt mondták.
A felnőttek azt mondták, koravén vagyok. Főleg, mert nem szerettem fogócskázni.
Inkább ültem egy sarokban, és olvastam.
A Bébicsőszök klubját, mert azok a lányok dolgoztak.
Dolgoztak.
„Micsoda vállalkozók! Ez igen.”
Mindig felnőtt akartam lenni.
Szerettem felnőttek között lenni.
Rájuk néztem: „Olyan megszállott a tekintetük.
Mit láthatott a porhüvelyük?”
Tudjátok? Odavoltam érte.
Egyedülálló anya egyke gyerekeként
néha nem volt könnyű kivel játszanom.
Mama azt mondta: „Átmegyünk Pamhez. Ülj le!”
A fekete lányok értik.
Szóval csak ültem ott.
Ha kisgyerek vagy, belopózhatsz helyekre.
A felnőttek elfeledkeznek rólad. Ez a kedvencem. Megjelensz egy üdítővel
a konyhai beszélgetés közepén:
„Gail, kimondták már a válást?”
Szükségem volt rá.
Almalé meg pletyka. Ez voltam én.
Ez voltam én, már kiskoromtól kezdve.
Gail válaszolt. Pártatlan véleményre volt szüksége.
Ezért voltam én ott.
Ez volt a kedvencem.
Igen. A szívem mélyén öreg vagyok.
Tudjátok, miért vagyok még öreg?
Mert sok bennem a harag, és az öregít.
A harag öregít, szivi.
Az irritábilis bélszindróma düh.
Az IBS düh. IBS-em van.
Vicces, van, amitől dühös leszek, de nem tudok mit kezdeni vele.
Ezért következmények nélküli szarságokon húzom fel magam,
amiknek semmi közük hozzám.
Van még, aki más dolgokon éli ki a dühét?
Mert én folyton ezt csinálom.
Állandóan.
Nem segít, hogy szeretem mások dolgába ütni az orromat.
Így simán felhúzhatom magam olyanokon, amikhez semmi közöm.
Ha az étteremben veszekszik mellettünk egy pár,
megvárom a vita végét.
Ezt most megmondom. „Még ne hozza a számlát!
Hazavigyelek, csajszi?
Költözz hozzám! Micsoda seggfej!”
Ezt csinálom.
Mindig ezt csinálom.
És mindig találok valamit…
Remek példa a dolgokra, amik felhúznak.
Láttam egy felnőtt férfit, nagy szakállal,
aki kakaót ivott.
Elborult az agyam.
Azt gondoltam: „Mi a francot kakaózgatsz?
Ez nem az óvoda. Az élet nem játék.
Ég az óceán, oké?
Ég a víz.
Mit kakaózgatsz, amikor ég az óceán?”
Az ilyesmitől jövök dühbe.
Tessék.
Hadd kortyolgassa a Nesquiket,
én meg felhívom a képviselőmet.
Koncentrálj!
Mi az, ami tényleg dühít?
Mindig. Az sem segített, hogy fehér férfi volt.
Mindig gyanús, ha egy fehér férfi jól érzi magát.
Meglátom. „Mit tervezel?”
Egyszer sétáltam, és láttam egy fiatal, sportos, fehér srácot,
aki kocogott, amíg a piros lámpánál várt.
Hogy fenntartsa a pulzusát.
Nem volt rajta póló. „Na ne dicsekedj!”
A fülében a füles, és magában nevetgélt.
Láttam magam előtt, ahogy kikapom az AirPodját a füléből.
„Mi a fenén nevetsz?”
Miért vagyok ilyen undok?
Nem tettem meg, de akartam.
De rájöttem, miért. Tudod, miért, szivi?
Azért nem bízom a fehér srácok jó kedvében,
mert…
Már évek óta ez van.
Azóta gyanakszom… Nem azért, amire gondoltok.
Azért nem bízom a fehér férfiakban, mert egykor fehér fiúk voltak.
A '80-as, '90-es években gyerekként
minden film és tévéműsor arról szólt,
hogy egy fehér kisfiú bajba kerül, és rossz energiái lesznek.
A fehér kisfiúk imádnak földönkívüliekkel barátkozni.
Oké?
Mennek, és egy gonosz szellemre bukkannak.
Harmadik típusú találkozásaik vannak.
Mi a másik kettő?
Mi a másik két típusú találkozás?
Nem tudjuk.
A fehér kisfiúk. Én mondom.
A fehér fiúk imádják kinyitni a más dimenziókra nyíló ajtókat.
Kinyitják az ajtót, aztán szedegetheted a darabokat.
Ez tény.
Láttad A kaput-t?
1989-es film. Nagy hatással volt rám.
Szó szerint két fehér srácról szól, akik otthon maradnak az ünnepekre,
és kinyitják a pokol kapuját.
Miért nem rendeltek pizzát, mint mindenki más?
Ezért nem bízom bennük.
Semmi nem rémít meg jobban,
semmi nem hatol jobban a csontjaimig,
mint ha egy vagy több fehér fiú biciklizik.
Látok egyet biciklizni, a másik irányba indulok.
Mert azt jelenti, szellem van a közelben.
Nem akarok rosszkor lenni rossz helyen. Ezt most megmondom.
Életben akarok maradni.
Élni akarok, szivi.
Beoltottak, nyugodt vagyok.
Úgy örülök.
Úgy örülök, hogy beoltottak. Szomjaztam az oltást.
Kicsit lassan ment a folyamat.
Ki kellett várnod a sorodat. Nem akartam várni.
Frissítgettem az oldalt, mintha BTS-jegyet vennék.
„Mikor jövök végre én?”
Los Angeles megye honlapja meg: „Ribi, nem te vagy a lényeg.”
Ezt nem fogadtam el.
Várnom kellett pár hónapot az oltásra.
Ahogy várom az oltást,
olvasom, hogy a San Diego-i állatkert
minden orangutánt beoltatott Covid19 ellen.
Igen.
Itt várom az oltást, erre az orangutánokat beoltják.
Egy orangután köhintett, az állatkert meg:
„Nem hagyjuk. Megvédjük az állampolgárainkat.”
Meggugliztam, kaphatok-e férőhelyet az állatkertben. Értitek?
Ha osztogatják a vakcinát,
beköltözöm az állatkertbe, mondom.
Egy dolgot tanultam 2020-ban: jól viselem a bezártságot.
Miért is ne, szivi?
Adjatok nekem férőhelyet!
Így van.
Én mondom, jobb lennék, mint az állatkerti állatok.
Mert az állatok a kövek mögött bujkálnak.
Én előbújnék, amikor jönnek az iskolások.
Lenyomok egy ötperces standupot a gyerekeknek.
Ha ez az oltás ára.
Hihetetlen, hogy lejött az a cikk, miközben az oltásra várok.
Személyes sértésnek vettem.
Főleg, mikor megtudtam, hogy az egyik orangután neve
Karen.
Ne már!
„San Diego állatkert, valami nem oké.
Direkt csináljátok.”
Karent, az orangutánt beoltották.
Én meg minden nap a gyógyszertárnál őgyelgek záráskor,
mint Twist Olivér.
„Kérem, uram! Kaphatnék oltást?
Egy kis oltást, ami úgyis megromlana?”
A vakcina érzékeny, szivi.
Hat óráig jó. Beadod, vagy annyi.
Mint egy érett avokádó.
Ha nem csinálsz belőle krémet, vége.
„Kaphatok egy kis oltást?”
Nem kaptam.
Minek az oltás Karennek, az orangutánnak?
Én meg itt ülök az alapbetegségemmel.
Asztma. Feketeség. Oké.
Idekint. Karen mit csinál? Ül a fán, és vakarja a punciját.
Minek neked az oltás?
Minek neked az oltás, Karen?
Nagyon dühös voltam Karenre.
Rákerestem… Mikor utálsz valakit,
utánanézel, hogy többet tudj róla,
és jobban utálhasd. Tudjátok?
Ezt csináltam Karennel, az orangutánnal.
Rákerestem: „Karen, orangután, San Diego.”
Sok minden feljött,
de aztán megtaláltam Karent, az orangutánt.
Az esküdt ellenségemet. És azt olvastam, hogy Karen, az orangután
az egyik első főemlős,
akin a '90-es években nyitott szívműtétet hajtottak végre.
Túl sok esélyt kap a ribi.
Mi ez?
Karen, jó életed volt. Ha elkapod a covidot, ez van.
Oké?
Volt 25 jó éved, Karen.
Miért ragaszkodunk ennyire hozzád?
Oltást kap, mielőtt én kapnék.
Szeretem az állatokat.
Ne értsetek félre!
Van egy kiskutyám.
Olyan szép. Köszönöm.
Igen.
Csodálatos.
Kábé nyolc éves.
Két éve van nálam. Mentett kutya. Szívesen.
Fontos, hogy ezt elmondjam.
Sok állatos instát követek.
Van, aki kitesz egy képet, és azt írja:
hashtag „KiMentettMegKit?”
„Én mentettem meg őt.”
Megláttam, és azt mondtam: „Ha élni akarsz, gyere velem!”
Ez a dinamika. „Húzd ki az orrod a seggedből! Menjünk!”
Annyira édes.
Máltai selyemkutya, kis zsebangyal.
Olyan szépséges.
Már egy hete megvolt a kutya, mikor rájöttem,
hogy nem lehet túl cuki kutyám.
Ha cuki a kutyád, akkor mindenki dumálni akar
a nyílt utcán.
Én goromba vagyok, ő cuki, és mindenki beszélgetni akar.
Sétálunk, és megállítanak: „Barátságos?”
„Nem. Nem vagyok az.”
És továbbsétálok.
Így igaz.
Főleg reggelente.
Nem vagyok korán kelő, azt reméltem, a kutya segít.
Tudjátok? Gondoltam,
ha van egy kutyám, akkor reggel korán kelek,
és egy frissítő sétával kezdek.
Minden reggel 20-30 perc.
Ami persze sok más változást is elindít.
Mert utána hazaérek, és egészségesen reggelizem.
Egy fél sárgadinnyét túróval.
Gondoltam, menni fog. És ha ez megvan,
akkor megtanulok szúdokuzni.
Az is megvan.
Ekkorra a sorozatok megírják önmagukat.
Már nagyon magas szinten működöm,
a világ problémáira koncentrálok. A legjobb formámat hozom.
Fogom a telefont:
„Izrael, Palesztina is a vonalban van.
Megoldjuk.
Van egy tervem.
Reggel 8 óta fent vagyok.”
Igen. Nagy álmaim voltak…
De nem ez történt.
Felébredek, a másik oldalamra fordulok, ránézek a kutyára:
„Pisilj az ágyba, ha akarsz!
Ahogy érzed. Én még alszom tíz percet.
Miért ne?”
Nem vagyok korán kelő, és szerintem az igazi kutyások,
akiknek régóta van kutyájuk, felkelnek.
A nappal együtt kelnek, mozognak reggel.
Kimennek. Szemkontaktust várnak.
Beszélgetni akarnak az utcán.
Amikor reggel sétálok a kutyával, nem veszek melltartót. Nincs melltartó.
Egy dolgot kell tudnod rólam:
ne beszélj hozzám, ha lóbálom.
Ennyi.
Ne beszélj hozzám, ha lóbálom.
Ha indulok a választáson, ez lesz a szlogenem.
„2024. Naomi Ekperigin. Ne beszélj hozzám, ha lóbálom!”
Ez lenne az. Igen.
De imádom a kutyámat.
Jó, mert így van miről beszélnünk a zsidó fiúmmal
annyi év után.
Majdnem 12 éve vagyunk együtt.
Igen. Ugye?
Majdnem 12 év.
Ha 2020 is számít, akkor összesen 38 év.
Szóval hosszú ideje.
Még mindig nagyon szeretjük egymást. Varázslatos.
Van itt más vegyes pár is?
Vegyes párok? Valaki?
Igen. Ilyen jövőt akarnak a liberálisok.
Imádjuk.
Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de ha mi elmegyünk valahova,
senki nem hiszi, hogy együtt vagyunk.
Nem értik, milyen viszonyban állunk egymással.
A fiúm szerint azért, mert alacsonyabb nálam,
de szerintem ez optimista feltevés.
De azért a rend kedvéért, franciaágyas szobát kérek.
Jó, ha a pasid kompatibilis a közlekedésbiztonsággal.
Hallgassatok rám! Csomagoljátok be, és gyerünk!
De ez nem elég, mert megérkezünk, bemegyünk egy étterembe,
és a hosztesz azt kérdezi: „Együtt vannak?”
„Fogjuk egymás kezét, és nincs mögöttünk más.
Igen. Együtt vagyunk.”
Mire a csaj: „Hmm?” „Nem. Az ápolója vagyok, segítek neki.
Az early bird ajánlatot kérjük.”
Mindig ez van.
Akkor is, ha bevásárolni megyünk a Trader Joe'sba. A kedvenc helyem.
Általában biztonságos.
A boltban vagyunk. Odamegyünk a kasszához.
Mi a helyzet? Két szerelmes, egy bevásárlókocsi.
Odamegyünk, és a pénztáros ránéz a zsidó fiúmra.
Mindig rá néznek először.
Ránéznek, hogy minden oké-e. „Uram, kényszer hatása alatt áll?
Pislogjon kétszer, ha bántják!”
Mindig megkérdezik tőle:
„Uram, együtt vannak? Ez az ön kocsija?”
Rossz hangulatban voltam.
Mondom: „Igen. Együtt vagyunk.
Mikor múltkor smároltunk, a szájába böfögtem.
Igen. Együtt vagyunk!”
Nem direkt böfögtem a szájába.
Kicsúszott.
Ha 11 év után csókolóztok, és érzed, hogy jön, nem fordulsz el.
Ennyi. Van ilyen. Eldöntöd.
A legfrissebb és legfelháborítóbb Los Angelesben történt.
Van egy hajléktalan szomszédunk, mert Amerika kapitalista pokol,
aki nem viseli gondját a sérülékeny polgárainak.
Mindig ott van a házunk előtt. Évek óta. Jól ismerjük.
„Jó napot! Mi újság? Kér egy dollárt? Vagy ételt?” Így vagyunk.
Egy nap a zsidó fiúm egyedül sétált,
és összefutott vele.
A fickó azt mondja:
„Mi történt a lakótársával?
Hol a lakótársa?
Mindig együtt vannak. Hol a lakótársa?”
Ez a férfi látott minket az esőben ölelkezni
az utca sarkán, mint egy Brontë-regény végén.
Tudja, hogy együtt vagyunk.
Tudja, hogy együtt vagyunk. Kötekedett.
A zsidó fiúm azt mondta:
„Együtt vagyunk. A párom. Együtt élünk.” Erre a fickó:
„Nekem is volt fekete barátnőm,
de nem tartott sokáig, mert új dolgokra akart rábeszélni.”
„Ezért nincs hol laknia, uram!
Hallgatnia kellett volna a fekete barátnőjére,
mert igenis új dolgokra beszéljük rá.
Például terápiára.
Például a lepedő kimosására.
Például a lábkörmei levágására.”
Ezt csinálja egy fekete barátnő.
Hadd tisztázzam!
Nem azért haragszom rá, mert hajléktalan, hanem mert seggfej.
Jeremy nagyon bunkó volt.
Jeremy a neve.
Ezzel kellett volna kezdenem. Jeremy. Bunkó.
Azt mondja: „Együtt vannak? A lakótársával?
Őrület. Senki nem hiszi, hogy együtt vagyunk. Ez az egyik.
A másik meg a teljes ellentéte,
akiknek az a mániájuk, hogy legyenek gyerekeink,
mert én fekete vagyok, ő meg fehér.
Mindenki olyan izgatott.
„Mikor lesz gyereketek? Gyönyörű lesz a gyereketek.
Muszáj, hogy legyen! Gyönyörű lesz.
Te jó ég! Mikor lesz gyereketek? Gyönyörű lesz!”
„Miért van mindenki úgy ráizgulva erre a babára,
csak mert bézs lesz? Nem értem.”
Miért?
Mind sült krumplinak tűnnek, mikor megszületnek.
Ráadásul nincs bennem anyai ösztön.
Nem akarok gyereket csinálni.
Talán örökbe fogadok egy kamaszt, aki már tud dolgozni.
De nem érzem, hogy… Nem tudom.
Sosem éreztem azt,
hogy tovább kell örökítenem a DNS-emet.
Klinikai depresszióm van,
félig vak vagyok, és fogszabályozót hordtam, kétszer is.
Bátran mondhatjuk, hogy itt ér véget a vérvonal.
Nem gondoljátok?
Innentől recesszívvé válik.
Szívesen.
Nem akarok.
Plusz öreg vagyok. Nem tudok felnevelni egy gyereket.
Nincs ennyi energiám.
Jól van, emberek! Hadd nézzem!
Meg akartam kérdezni, ki múlt már 30.
Sok barát.
Csodás. Aki 30 alatt van, ne szólaljon meg!
Látom a sötétben csillogó szemeteket.
Nem szükséges.
Jó sokan vannak 30 felett.
Túl lelkesek vagytok a korotokhoz képest.
De azért elmondom.
Aki 30 felett van… Volt már, hogy hallottatok egy beszélgetést,
és azt gondoltátok: „22 éves vagy.”
Igen. Apró.
Velem is volt ilyen.
Los Angelesben hallottam két fehér lányt beszélgetni.
Hallottam… Nem hallottam sokat.
Csak pár mondatot. Egy kétsorost.
Mégis annyi minden volt benne, mindent megtudtam belőle.
Minden benne volt. Egy hétköznapi lány.
Nem idegeskedik. „Kövér vagyok.”
A barátnője meg: „Fogd be! Gyönyörű vagy!”
Oké, kislány.
Nyugalom.
Ez szerintem annyira huszonéves duma.
Most kezdtél csak albérletet fizetni, és izgalmasnak találod.
Tudod?
„Én vettem ezt a falvédőt.”
Tudod? Ez az energia.
Harmincas vagyok. Már nem így beszélünk.
Ha egy barátom azt mondja: „Kövér vagyok”, a többiek: „Én is!”
Nem tudlak megvigasztalni.
Egy cipőben járunk.
Ebben a korban szendvicset tudok neked csinálni. Oké?
Vagy meleg ételt. De a szakadék széléről nem tudlak visszahúzni. Nem.
A húszas évek elején a szeretet még agresszív.
Kirobbansz az energiától. „Fogd be, csajszi! Királynő vagy.”
„Nem, kicsim. Csak egy titkárnő.”
Majd…
akkor leszel királynő, ha belenézel mások szemébe:
„El kell jönnöm Mauiról vakációzni.”
Köszönöm.
A feliratot fordította: Kondi Viktória