Toivottakaa tervetulleeksi Naomi Ekperigin!
Jes.
Niin.
Kyllä.
Kyllä vain.
Tämä tuntuu oikealta.
Tämä tuntuu hyvältä meille kaikille.
Lopettakaa.
Olette hyvin kannustavia, mutta kyllä, toin käsilaukkuni lavalle.
Tein sen, koska en tunne teitä.
En tunne teitä tässä elämässä.
Olen Harlemista ja minun on pidettävä tavaroitani silmällä.
Katson vain sitä. Nyt voin rentoutua ja keskittyä.
On niin ihanaa olla New Yorkissa.
Upeaa. Ihanaa.
Tarvitsin sitä.
Asun nyt Los Angelesissa enkä suosittele sitä.
En tosiaankaan.
Tiedän, että Losia inhoava newyorkilainen on klisee,
mutta se on totuus.
Ja olen ilmiantaja, jos en muuta.
Kyse on pienistä asioista. En ole ulkoileva ihminen, ja…
Tiedän, miten tiede toimii.
Tiedän, että aurinkoja on vain yksi.
Los Angelesin aurinko on silti erilainen.
Se on erilainen.
Niin on, kullat. Se on kirkkaampi. Se on aggressiivinen.
Se on tuomitseva.
Siinä se. Se on tosiasia. Se on.
Minulla on pimennysverhot makkarissa,
koska olen aikuinen nainen, jolla on piilotettavaa.
Silti joka aamu -
yksi auringonsäde herättää minut.
Se kaistale verhon ja ikkunaruudun välissä -
osuu joka aamu silmämunaani ja vaatii saada tietää:
"Mikset ole patikoimassa?"
Siinä se.
Siitä on kyse.
Sitä he haluavat sinun tekevän. He haluavat sinun patikoivan.
Minuahan ei huijata. Patikointi on dramaattista kävelyä.
En mene halpaan.
Paikalliset eivät myöskään pidä kaupungista.
Tajusin sen, koska…
Se on totta. Kun muutin sinne, olin uusi ja nuori.
Sanoin: "Olen täällä. Mitä teen?"
Ihmiset kysyivät: "Oletko uusi Los Angelesissa?"
"Tiedätkö, minne sinun pitäisi mennä? San Diegoon."
Niin.
Entä San Francisco, Santa Barbara,
Ojai, Big Bear, Big Sur, Palm Springs?
Entä Los Angeles?
New Yorkiin tullessa kukaan ei kysy: "Oletko käynyt Hobokenissa?"
Ei.
Kaikki tarvittava on täällä.
Jopa Staten Island tarjoaa merihenkisen hetken.
Mutta Losissa sanotaan: "Tervetuloa. Pakkaa laukkusi."
Siitä ei voi pitää.
Mutta kävin yhdellä näistä paljon puhutuista lomista.
Kävin Palm Springsissä.
Se on aavikkokaupunki kaksi tuntia Los Angelesin ulkopuolella.
Enkä uskonut, että nauttisin siitä,
koska se on aavikkoa, enkä halua hikoilla julkisesti,
mutta se olikin mahtavaa.
Ja rakastin Palm Springsiä, koska…
Kuinka sanoisin tämän?
Kun haluan hemmotella itseäni…
Kun haluan päästä eroon kaikesta,
haluan kuvitella olevani päähenkilö Nancy Meyers -elokuvassa.
Kyse on siitä, että yritän tuntea oloni hyväksi.
Jos ette ole koskaan nähneet Nancy Meyers -leffaa,
kuten Jotain annettavaa, Pientä säätöä, Holiday…
Aina kun Diane Keaton käy vallattomaksi.
Jos ette ole nähneet mitään niistä, kerron pienen tiivistelmän.
Kuvitelkaa ensin, että olen valkoinen nainen.
Olen viiden- ja kuudenkympin vaiheilla.
Elän kuumassa aallossa.
Elän tiettyä hetkeä.
Nimeni on Margot. T:llä.
Pidän ruskeanharmaita, kerman- ja beigenvärisiä vaatteita.
Niin.
Luonnonvalkoinenkin käy.
Kaikki vaatteeni ovat löysiä, mutta samalla istuvia.
Sillä mennään.
Ja jossain vaiheessa elokuvaa -
istun parhaan ystäväni kanssa juomassa kalifornialaista valkoviiniä.
Ja kysyn: "Kuinka vanha hänen uusi vaimonsa on?"
Jokainen Nancy Meyers -leffa pähkinänkuoressa.
Kiitos. Niin. Totta se on.
Se on totta.
Miehen uusi vaimo on aina liian nuori.
Ja se oli Palm Springs. Palm Springs oli valkoihoisten rappiota.
Naisilla ja miehillä oli omat lavuaarinsa.
Tiedättekö? Sillä tasolla.
Palm Springsin on hassua matkustaa tummaihoisena.
Kukaan ei tiedä, miten pääsit sinne.
Siitä alkaa kuiskauskampanja.
Kävelet ravintolaan ja ihmiset kuiskaavat: "Onko se Michelle?"
Ja vastaushan on: "Ei."
"Ei. Ei ole."
"Mutta otan ilmaisen alkupalan."
Niin. Majoituimme hotellissa, jonne ihmiset saivat tuoda koiransa.
Yleensä en pitäisi siitä, mutta minulle tapahtui jotain.
Muutin Losiin, tunsin kuuman ilman kasvoillani -
ja päätin: "Tarvitsen koiran ja podcastin."
Tiedättekö? Välittömästi.
Altaan reunalla istui vanha, musta labradorinnoutaja.
Ja rakastan vanhoja koiria. Ne ovat parhaita.
Se on totta. Eikö niin?
En halua koiraa, joka ovikellon kuullessaan juoksee ja räksyttää.
Haluan koiran, joka kuulee ovikellon ja sanoo:
"Avaatko sen?"
Tiedättekö, mitä tarkoitan? Se ei edes nouse.
Ei nouse sängystä.
Se labradori oli sellainen. Se vain chillaili.
Lisäksi Palm Springsissä oli 38 astetta.
Me kaksi olimme värillisiä tyttöjä, jotka pysyttelivät varjossa.
Olimme bestiksiä. Loimme yhteisen elämän.
Silitettyäni koiraa kymmenen minuuttia -
kaksi vanhempaa valkoista naista lähestyi.
Suoraan Nancy-elokuvasta.
He lähestyivät minua, koska yksi heistä omisti koiran.
He kysyivät, kuka olin, esittelivät itsensä,
ja heidän nimensä olivat Susan ja Jan.
Palm Springs, vie minut mukanasi.
Mahtavaa.
Aloimme jutella niitä näitä, ja toivoin Susanin ja Janin olevan pari,
mutta he olivat vain ystäviä, ja mietin: "Tylsää, mutta jatkakaa vain."
Juttelimme, ja Susan ja Jan olivatkin bestiksiä.
He olivat automatkalla.
Jan pysyi mielessäni.
Hänellä on paikka sydämessäni, koska Jan asui Havaijin Mauilla -
ja lomaili Palm Springsissä.
Ja… Kyllä, kulta.
Jossain vaiheessa Jan sanoi minulle haudanvakavana:
"Tiedän, että ihmiset käyvät Mauilla lomalla,
mutta välillä minä tarvitsen lomaa Mauista."
Mitä?
Jan ei olisi voinut sanoa mitään tyypillisempää paskaa.
Sanoin: "Jan, olet paha ämmä."
"Okei, Jan. Näen sinut."
"Puhut kuin en olisi tummaihoinen Amerikassa. Jatka."
"Anna mennä, Jan."
Myöhemmin hän sanoi: "No, kun olen mantereella…"
Selvä, hidasta nyt, Jan.
Tämä alkaa mennä yli laidan. Olet luultavasti Indianasta.
"Mannermaalla ajattelin käydä -
veljeni luona, mutten ole varma."
Jan ei välitä pätkääkään veljestään!
Tämä on Janin loma.
Voi luoja. Yritän olla Jan tässä elämässä.
Tällä hetkellä tunnen olevani Susan. Olen vain matkalla mukana.
Mutta Jan tekee varaukset. Kyllä vain.
Hän luo pohjan menestykselle.
Siltä minusta tuntuu. Yritän selvittää, miten kanavoin Jania.
Miten voin olla Jan, jonka haluan nähdä maailmassa?
Joten jos minulle käy jotain ikävää, kuten isken varpaani johonkin,
sanon: "Tarvitsen lomaa Mauista."
Mutta se ei riitä.
Jan oli kuusikymppinen, hänellä oli kaksi aikuista poikaa,
ja hän eli elämäänsä.
Janilla oli joie de vivre.
Jan ottaa rakastajia ja maalaa vesiväreillä.
Jan tekee sen.
Hän tekee sen.
Vaikka hän on vanhempi, hän on hengeltään nuorempi,
koska Jan kukoistaa elämässä,
ja minä tykkään istua suihkussa.
Suosittelen sitä. Älkää näyttäkö tuolta.
Suihkussa istuminen on täydellistä.
Suihkussa istuminen on hienoa silloin, kun haluaa olla puhdas,
mutta haluaa myös levätä.
Tiedättekö, mitä tarkoitan?
Se on parasta.
Istun vain alas, koska en halua hautua kylvyssä.
En pidä siitä.
Istun vain alas ja rentoudun veden suihkutessa päälleni.
Tuntuu kuin olisi 90-luvun R&B-videossa.
Se on kaunista.
Se on romanttista.
Vain itsellesi.
Mutta…
Olen vanha sielu.
Siksi minua kutsuttiin lapsena. Aina.
Aikuiset kutsuivat minua vanhaksi sieluksi.
Koska en tullut leikkimään hippaa.
Istuin nurkassa lukemassa kirjaani.
Luultavasti Baby-Sitters Clubia, koska tytöillä oli töitä.
Se on totta.
Mietin: "He ovat yritteliäitä. Hyvä juttu."
Mutta halusin aina olla aikuinen.
Viihdyin lapsena aikuisten seurassa.
Katsoin heitä miettien: "Heidän silmänsä ovat niin ahdistuneita."
"Mitä he ovat nähneet? Ne ovat kuoria."
Tiedättekö? Se oli pakkomielle.
Ja yksinhuoltajaäidin ainoana lapsena -
hengasin aina välillä hänen ystäviensä kanssa.
Äiti sanoi: "Menemme Pamin luokse. Istu alas."
Mustat tytöt tietävät. Ymmärrätte.
Istuin vain siellä.
Pienenä lapsena voi hiipiä sisään.
Aikuiset unohtavat lapset.
Se oli suosikkini. Ilmestyin trippimehuni kanssa -
keskelle keittiökeskustelua -
ja kysyin: "Gail, menikö avioero läpi?"
Tarvitsin sitä.
Join omenamehua ja kuuntelin juoruja.
Se oli osa identiteettiäni jo varhain.
Ja Gail kertoi minulle. Hän tarvitsi puolueettoman henkilön.
Siksi olin siellä.
Se oli parasta.
Niin. Olen vanha sydämessäni.
Tiedättekö, miksi olen tavallaan vanha sydämessäni?
Koska tunnen paljon vihaa, ja viha vanhentaa.
Viha vanhentaa, kultaseni.
Ärtyvä suoli johtuu sekin vihasta.
Minulla on ärtyvän suolen oireyhtymä.
Hassua kyllä vihaan tiettyjä asioita, mutta en tiedä, mitä tehdä niille.
Joten uusi juttuni on suuttua merkityksettömille jutuille -
jotka eivät liity minuun mitenkään.
Kohdistatteko tekin vihanne epäolennaisiin asioihin?
Koska teen sitä jatkuvasti.
Koko ajan.
Se ei auta, että olen hyvin utelias ja tykkään puuttua vieraiden asioihin.
Se auttaa minua suututtamaan asioista, jotka eivät liity minuun mitenkään.
Jos olen ravintolassa ja viereinen pari tappelee,
en lähde, ennen kuin tiedän, miten se päättyy.
Uskokaa pois. Sanon: "Odota laskun kanssa."
"Tyttö, tarvitsetko kyydin?"
"Voit asua kanssani, koska hän on paska."
Niin minä tekisin.
Tekisin niin.
Tekisin sen milloin vain.
Löydän aina asioita…
Täydellinen esimerkki asioista, joista raivostun.
Näin aikuisen parrakkaan miehen -
juovan suklaamaitoa.
Ja korvistani alkoi tulla savua.
Mietin itsekseni: "Mitä vittua teet, kun juot suklaamaitoa?"
"Tämä ei ole lastentarha. Elämä ei ole peliä."
"Meri on tulessa. Onko selvä?"
"Vedessä on tulta."
"Miten voit juoda suklaamaitoa, kun meri on tulessa?"
Siitä olen vihainen.
Siinä se on.
Minun on annettava ämmän juoda Nesquikinsa -
ja soitettava edustajilleni.
Ihmisen pitää keskittyä.
Miksi on oikeasti vihainen?
Aina. Se ei auttanut, että hän oli valkoihoinen mies.
Aina kun näen valkoisen miehen kukoistavan, olen varpaillani.
Silloin alan miettiä: "Mitä oikein aiot?"
Kerran olin kävelemässä ja näin nuoren, timmissä kunnossa olevan valkoisen miehen,
joka oli lenkillä ja odotti valon vaihtumista.
Hän hölkkäsi. Syke pitää pitää yllä.
Hänellä ei ollut paitaa. Mietin: "Mikäkin kerskailija."
Hänellä oli kuulokkeet korvissaan, ja hän vain nauroi itsekseen.
Ja kuvittelin vain vetäväni AirPodit irti hänen korvistaan -
ja sanovani: "Mikä helvetti on niin hauskaa?"
Miksi olin niin töykeä?
En tehnyt sitä, mutta halusin.
Ymmärsin sitten syyn. Tiedättekö, mikä se on?
En luota valkoisen pojan iloon,
koska se…
Tätä on tapahtunut vuosia.
Olen epäillyt, että… Tämä ei johdu syistä, joita ajattelette.
En luota valkoisiin miehiin, koska he olivat enimmäkseen valkoisia poikia.
Ja 80- ja 90-luvun lapsena -
jokainen katsomani elokuva ja tv-ohjelma kertoi -
pienestä valkoisesta pojasta, joka joutui vaikeuksiin ja jolla oli huono energia.
Nämä valkoiset pojat ystävystyvät mielellään avaruusolennon kanssa.
Okei?
He etsivät peikon.
Heillä on kohtaamisia kolmannen ulottuvuuden olentojen kanssa.
Mitä ne kaksi muuta ovat?
Mitkä ovat kaksi muuta kohtaamista?
Emme tiedä.
Pienet valkoiset pojat, uskokaa pois.
Pienet valkoiset pojat avaavat mielellään portaaleja toisiin ulottuvuuksiin.
Nämä ämmät avaavat portaalin ja jättävät muille katastrofin.
Se on tosiasia.
Onko Paholaisen portti tuttu?
Se on vuodelta 1989. Hyvin opettavainen.
Kaksi valkoista poikaa on -
yksin kotona lomaviikonloppuna,
ja he avaavat portaalin helvettiin.
Mikseivät he voineet tilata pizzaa kuten muut?
Tämän takia en luota siihen.
Mikään ei enää pelota minua -
enempää sisimmässäni -
kuin nähdä valkoisia poikia pyöräilemässä.
Kun näen pennun pyöräilevän, menen päinvastaiseen suuntaan.
Koska se tarkoittaa, että räyhähenki on valloillaan.
En halua joutua sen hampaisiin.
Se on satavarmaa.
Yritän elää.
Yritän vain elää, kullat.
Olen rokotettu ja rento.
Olen niin onnellinen.
Olen onnellinen rokotteen saatuani. Odotin sitä hartaasti.
Sitä alettiin antaa niin hitaasti.
Vuoroaan piti odottaa. En halunnut odottaa sitä.
Päivitin vain nettisivua kuin olisin ostanut lippuja BTS:n keikalle.
"Milloin on minun aikani?"
Losin piirikunnan nettisivut sanoivat: "Ämmä, et ole maailman keskipiste."
Ja kieltäydyin.
Jouduin odottamaan muutaman kuukauden vuoroani.
Ja rokotetta odottaessani -
luin artikkelin siitä, miten San Diegon eläintarha -
oli rokottanut kaikki orangit koronavirusta vastaan.
Hei.
Odotan rokotusta hartaasti, ja orangit saivat sen.
Käytännössä yksi oranki yskäisi, ja eläintarha sanoi:
"Ei meidän vuorollamme. Ei meidän kansalaisemme."
Aloin googlettaa, saisinko sieltä elinpaikan.
Tajuatteko?
Jos he antavat rokotteen ja huolehtivat asioista,
muutan eläintarhaan. Uskokaa pois.
Jos vuosi 2020 on jotain opettanut, niin sen, että voin kukoistaa aitauksessa.
Joten miksi ei, kullat?
Antakaa ämmälle elinpaikka.
Totta se on.
Ja olisin parempi kuin eläintarhan eläimet.
Koska kun eläintarhassa käy, eläimet piileskelevät kiven takana.
Kun kouluryhmä tulee, tulen esiin.
Pidän lapsille viisi minuuttia komediaa.
Jos se tarkoittaa, että saan rokotteen.
En voinut uskoa, että artikkeli ilmestyi, kun odotin rokotetta.
Otin sen henkilökohtaisesti.
Varsinkin, kun luin, että yksi eläintarhan orangeista -
oli nimeltään Karen.
Älä viitsi.
"San Diegon eläintarha, nyt kaivat hautaasi."
"Tiedät tarkalleen, mitä teet."
Karen-oranki sai rokotteen.
Sillä välin kävin päivittäin Walgreensissä sulkemisaikaan -
kuin hemmetin Oliver Twist.
"Olkaa kiltti, herra. Saisinko rokotteen?"
"Saisinko rokotteen, ennen kuin se pilaantuu?"
Se rokote oli hienotekoinen.
Se piti käyttää kuuden tunnin sisällä.
Kuin kypsä avokado.
Jos siitä ei tee guacamolea, paska tuuri.
Kysyin: "Saisinko rokotteen?"
En saanut sitä.
Mihin Karen-oranki tarvitsee sitä?
Minä kuulun riskiryhmään.
Kärsin astmasta ja tummaihoisuudesta.
Mitä Karen tekee päivät pitkät? Istuu puussa klitoristaan hieroen.
Miksi se tarvitsee rokotteen?
Miksi tarvitset rokotteen, Karen?
Olin niin vihainen Karenille.
Googletin sitä… Tiedättekö, kun jotakuta vihaa,
ja alkaa etsiä lisää tietoa hänestä -
vihansa tueksi? Tiedättekö, mitä tarkoitan?
Niin tein Karen-orangin kanssa.
Googletin "Karen, oranki, San Diego."
Löysin kaikkea maan ja taivaan väliltä,
mutta viimein löysin Karenin, kyseisen orangin.
Veriviholliseni.
Luin, että Karen-oranki -
oli ensimmäisiä kädellisiä, joille tehtiin avosydänleikkaus 90-luvulla.
Ämmä saa liikaa mahdollisuuksia.
Mitä oikein teemme?
Karen, sait elää pitkään hyvin. Koronavirus tulee, jos on tullakseen.
Okei?
Sait 25 hyvää vuotta, Karen.
Miksi yritämme pitää sinusta kiinni?
Se sai rokotteen ennen minua.
Satun olemaan eläinrakas.
Älkää ymmärtäkö väärin.
Olen koiraäiti.
Se on kaunista. Kiitos. Kyllä.
Niin.
Koirani on upea.
Se on noin kahdeksanvuotias.
Se on ollut minulla kaksi vuotta. Adoptoin sen. Olkaa hyvät vain.
Se on tärkeä sanoa.
Seuraan paljon eläintilejä Instagramissa,
ja usein ihmiset julkaisevat kuvan eläimestään -
hashtagilla "KukaPelastiKenet?"
Mietin: "Minä se pelastin tämän raukan."
Näin koiran ja sanoin: "Tule mukaani, jos haluat elää."
Se on dynamiikkamme.
"Pää pois perseestä ja menoksi."
Ja se on niin söpö.
Se on pieni maltanterrieri, mahtuu taskuunkin.
Se on upea.
Tajusin viikon kuluessa koiran adoptoinnista,
ettei koira saa olla liian suloinen.
Jos taluttaa upeaa koiraa, ihmiset haluavat ottaa kontaktia -
näillä kaduilla.
Olen äkämys, ja koira on upea, ja he haluavat luoda yhteyden.
Kävellessämme ihmiset kysyvät: "Onko se kiltti?"
Vastaan: "En ole."
Ja kävelen pois.
Totta se on.
Varsinkin aamuisin.
En ole aamuihminen ja luulin, että koira korjaisi sen.
Tiedättekö? Mietin:
"Jos minulla on koira, se tarkoittaa, että herään aikaisin -
ja aloitan aamun reippaalla kävelyllä."
20 - 30 minuuttia joka aamu.
Ja se laittaa käyntiin monia muutoksia.
Koska sen jälkeen tulen kotiin ja syön järkevän aamiaisen.
Esimerkiksi puolikkaan verkkomelonin raejuustolla.
Tiedättekö? Mietin: "Pystyn siihen. Ja kun olen tehnyt sen,
opettelen vihdoin sudokua."
Sitten teen sen.
Siinä vaiheessa käsikirjoitukset kirjoittavat itse itsensä.
Sen jälkeen operoin korkealla tasolla,
alan ratkoa maailman ongelmia. Olen paras itseni.
Sitten tartun puhelimeen ja sanon:
"Israel, tyttö, Palestiina on toisella linjalla."
"Voimme korjata tämän."
"Minulla on suunnitelma."
"Olen ollut hereillä aamukahdeksasta."
Minulla oli suuria unelmia…
Mutta ne kaikki jäivät toteuttamatta.
Joka aamu herään, käännyn ja katson tätä koiraa,
ja sanon: "Voit pissata sänkyyn, jos haluat."
"Mikäs siinä. Nukun mielihyvin vielä 10 minuuttia."
"Miksi ei?"
En ole aamuihminen, ja uskoakseni oikeat koiraihmiset,
ihmiset, joilla on ollut koira pitkään, he ovat hereillä.
He nousevat auringon kanssa, aerobikkaavat aamulla.
He ovat ulkona. He odottavat katsekontaktia.
He haluavat ottaa kontaktia näillä kaduilla.
Kun kävelytän koiraani aamulla, olen ilman rintsikoita.
Näin on.
Jos minusta pitää tietää yksi asia,
niin se, ettei minulle puhuta tissien heiluessa.
Siinä kaikki.
Älä puhu minulle, kun tissini heiluvat.
Jos asettuisin ehdolle, se olisi vaaliohjelmani.
"2024. Naomi Ekperigin. 'Älä puhu minulle tissieni heiluessa.'"
Siinä se. Se on totta.
Mutta koirani on täydellinen.
Se on niin hyvä, koska se antaa minulle ja juutalaiselle kumppanilleni -
jotain puhuttavaa kaikkien näiden vuosien jälkeen.
Olemme olleet yhdessä lähes 12 vuotta.
Näin on.
Melkein 12 vuotta.
Jos vuosi 2020 lasketaan mukaan, se tekee 38 vuotta.
Pitkän aikaa siis.
Rakastamme toisiamme yhä syvästi. Se on maagista.
Onko kukaan täällä erirotuinen pari?
Löytyykö ketään?
Kyllä. Sehän on liberaalien unelmatulevaisuus.
Rakastamme sitä.
En tiedä teistä,
mutta kun olen mieheni kanssa ulkona,
kukaan ei usko meidän olevan yhdessä.
He eivät ymmärrä meidän kahden välistä yhteyttä.
Rakkaani luulee sen johtuvan siitä, että hän on hieman -
lyhyempi. Sanon: "Olet optimistinen."
Mutta kyllä, minulle kelpaa vain matkakokoinen kuningas.
Suosittelen hankkimaan TSA:n vaatimuksiin sopivan rakkaan.
Uskokaa minua. Mies laukkuun ja menoksi.
Mutta ei, kun käymme ulkona -
ja menemme ravintolan emännän tiskille,
emäntä kysyy: "Oletteko yhdessä?"
"Oletteko yhdessä?"
Pidämme toisiamme kädestä kiinni, eikä takanamme ole ketään.
"Kyllä. Olemme yhdessä."
Hän ei usko korviaan.
Vastaan: "Ei. Olen hänen kotiavustajansa."
"Halusimme varhaisen linnun erikoisen."
Kaiken aikaa.
Sitä tapahtuu ruokakaupassakin. Trader Joe's, suosikkini.
Yleensä turvallinen tila.
Mutta olemme ruokakaupassa ja menemme kassalle.
Mikä on tilanne? Kaksi rakastajaa, yksi kärry.
Kassalle tullessamme kassa katsoo rakastani.
He katsovat aina miestäni ensin.
He katsovat häntä ja kysyvät:
"Herra, onko kaikki hyvin?"
"Räpytä kahdesti, jos hän satuttaa sinua."
Häneltä kysytään:
"Oletteko te kaksi yhdessä? Onko tämä kärrynne?"
Olin todella pahalla tuulella.
Joten sanoin: "Kyllä. Olemme yhdessä."
"Viimeksi pussatessamme röyhtäisin vahingossa hänen suuhunsa."
"Kyllä. Olemme yhdessä!"
En röyhtäissyt tarkoituksella.
Se vain tapahtui.
11 vuoden jälkeen suudellessa, kun tuntee röyhtäyksen, ei vetäydy.
Siinä se. Niin vain tapahtuu. Sitä vain päättää niin.
Viimeisin ja kaikista törkein oli Los Angelesissa.
Meillä on koditon naapuri kadullamme, koska Amerikka on kapitalistinen helvetti,
joka ei huolehdi haavoittuvaisista kansalaisistaan.
Hän on ollut jo vuosien ajan korttelissa. Hän on kaverimme.
Tervehdimme häntä, vaihdamme kuulumiset, annamme rahaa ja ruokaa.
Eräänä päivänä juutalaisrakkaani käveli yksin -
ja törmäsi häneen.
Ja tämä kaveri kysyy:
"Mitä kämppiksellesi tapahtui?"
"Missä kämppiksesi on?"
"Olette aina yhdessä. Missä kämppiksesi on?"
Tämä mies on nähnyt meidän syleilevän sateessa -
kadunkulmassa kuin olisimme Brontën romaanin lopussa.
Hän tietää, että olemme yhdessä.
Hän käyttäytyi kurjasti.
Juutalaisrakkaani kertoi hänelle:
"Olemme yhdessä. Hän on kumppanini. Asumme yhdessä."
Mies vastasi:
"Minulla oli musta tyttöystävä,
mutta se ei kestänyt, koska hän yritti saada minut tekemään uusia asioita.
Sanoin: "Herra, tämän takia olet koditon."
"Olisit kuunnellut mustaa tyttöystävääsi,
koska kyllä, pakotamme miehet tekemään uusia asioita."
"Kuten terapiaa."
"Kuten lakanoiden pesemistä."
"Kuten varpaankynsien leikkaamista."
Niin mustat tyttöystävät tekevät.
Haluan tehdä selväksi,
etten ole vihainen hänelle kodittomuudesta vaan törkeästä käytöksestä.
Jeremy oli töykeä.
Se on hänen nimensä.
Olisi pitänyt sanoa se heti alkuun.
Luoja. "Oletteko yhdessä? Kämppiksesi?"
Hullua. Ihmiset eivät usko meidän olevan yhdessä.
Se on yksi puoli.
Ja toinen puoli täysin päinvastainen.
Ihmiset haluavat pakkomielteisesti meidän saavan lapsia,
koska minä olen musta ja hän on valkoinen.
Kaikki ovat niin innoissaan.
"Milloin saatte vauvoja? Vauvoistanne tulee upeita."
"Teidän on pakko saada lapsia."
"Voi luoja. Milloin saatte vauvoja? Heistä tulee upeita."
Mietin, miksi kaikki ovat niin kiimaisia tästä vauvasta -
vain koska siitä tulee beige? En ymmärrä.
Miksi?
Ne kaikki näyttävät paistetuilta perunoilta syntyessään.
Lisäksi minulla ei ole halua saada vauvaa.
Houkutusta hankkia sitä.
Voisin adoptoida teini-ikäisen, jonka voisin laittaa töihin.
Mutta en tunne… En tiedä.
En ole koskaan tuntenut -
pakkoa jatkaa sukua tai säilyttää DNA:ta.
Tiedoksenne, olen kliinisesti masentunut,
puoliksi sokea, ja minulla oli raudat kahdesti.
Joten on turvallista sanoa, että sukupuu päättyy tähän.
Eikö totta?
Kaikki on tästä eteenpäin resessiivistä.
Eipä kestä.
Minä en halua.
Ja olen vanha sisimmiltäni. En voi kasvattaa lasta.
Energiani ei riitä siihen.
No niin, kaikki. Katsotaanpa.
Aioin kysyä, kuinka moni teistä on yli 30-vuotiaita.
Paljon ystäviä.
Upeaa.
Alle 30-vuotiaat, älkää sanoko mitään,
koska näen valon silmissänne heijastuvan takaisin.
Teidän ei tarvitse.
Yli kolmekymppiset, tiedän, että teitä on paljon.
Olette liian innokkaita ollaksenne yli 30-vuotiaita.
Mutta sanon tämän.
Yli kolmekymppiset, oletteko todistaneet hetkeä, jona kuulitte jonkun puhuvan,
ja tiesitte puhujan olevan 22-vuotias?
Niin. Sellaista sattuu.
Se tapahtui minulle Losissa.
Kuulin kävellessäni kahden nuoren valkoihoisen naisen puhuvan.
Kuulin heidän puhuvan… En kuullut paljon.
Kuulin vain pari lausetta.
Sisältö oli niin rikasta, että se kertoi kaiken, mitä halusin tietää.
Tämä oli todellista. Yksi tyttö puhui rennosti.
Hän sanoi: "Tunnen itseni lihavaksi."
Hänen ystävänsä vastasi: "Turpa kiinni! Olet upea!"
Hyvänen aika, tyttökulta.
Rauhoitu.
Siitä tunnistaa parikymppiset.
Sitä tekee silloin, kun alkaa maksaa vuokraa ja on innoissaan siitä.
Tiedättekö?
"Ostin tämän seinävaatteen."
Tiedättekö? Se energia.
Olen kolmekymppinen. Minä ja ystäväni emme puhu niin.
Jos joku sanoo: "Tunnen olevani lihava."
Me muut sanomme: "Ämmä, samat sanat."
En voi piristää sua.
Kärsin näillä kaduilla yhtä lailla.
Kolmekymppisenä voin laittaa sinulle voileivän.
Voin laittaa lämpimän aterian, mutten pelastaa sinua kuilun partaalta.
En tosiaan voi.
Mutta parikymppisenä se rakkaus on aggressiivista.
Sitä puhutaan: "Turpa kiinni, ämmä. Olet kuningatar."
Vaikka todellisuudessa se kuuluisi: "Ei kulta, olet sihteeri."
Sinä…
Et ole kuningatar, ennen kuin voit katsoa jotakuta silmiin ja sanoa:
"Tarvitsen lomaa Mauista."
Kiitos.
Tekstitys: Ida Suninen