EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Velkommen til Naomi Ekperigin!
Ja.
Ja!
Det føles rigtigt.
Det føles rigtigt for os alle sammen.
Hold op.
I bakker fint op, men jeg tog min taske med på scenen.
Det gjorde jeg. Jeg kender jer ikke.
Okay? Jeg kender jer ikke.
Jeg er fra Harlem, og jeg må holde øje med mine ting.
Jeg holder øje. Så nu kan jeg slappe af og fokusere.
Jeg er så glad for at være i New York.
Pragtfuldt. Skønt.
Jeg trængte til det.
Jeg bor i Los Angeles nu, og jeg anbefaler det ikke.
Virkelig ikke.
Det er en kliché at være en newyorker, som ikke kan lide L.A.,
men sådan har jeg det.
Og jeg er whistleblower om ikke andet.
Det er bare småting. Jeg er ikke naturmenneske, og…
Jeg ved, hvordan videnskab fungerer. Jeg ved, at der er én sol til denne Jord.
Men solen i Los Angeles er anderledes. Den er anderledes.
Det er den virkelig, skat. Den er lysere. Den er aggressiv.
Den er dømmende.
Det er bare et faktum. Det er det.
Jeg har mørklægningsgardiner, fordi jeg er en voksen kvinde med ting at skjule.
Men hver morgen bliver jeg stadig vækket af en enkelt solstrimmel.
Den ene strimmel mellem gardinet og vinduesrammen
rammer mit øjeæble hver morgen og siger: "Hvorfor vandrer du ikke?"
Det er det.
De vil have, du vandrer.
Jeg lader mig ikke narre. Vandring er dramatisk gang.
Jeg lader mig ikke narre. Folk i L.A. kan heller ikke lide L.A.
Og det ved jeg…
Det er sandt, for da jeg flyttede dertil, var jeg ung.
Jeg sagde: "Jeg er her. Hvad skal jeg lave?"
Folk sagde: "Er du ny i Los Angeles? Ved du, hvor du bør tage hen? San Diego."
Ja.
Hvad med San Francisco, Santa Barbara, Ojai, Big Bear, Big Sur, Palm Springs?
Hvad med her? Okay?
Når du kommer til New York City, siger ingen: "Har du været i Hoboken?"
Nej.
Det hele er her.
Selv Staten Island giver dig et nautisk øjeblik.
Men i L.A. siger de: "Velkommen til L.A. Pak en taske."
I elsker det ikke.
Men jeg tog på en af de udflugter. Jeg tog til Palm Springs.
Det er en ørkenby to timer uden for L.A. Jeg troede ikke, jeg ville synes om det,
fordi det er i ørkenen, og jeg hader at svede offentligt,
men jeg elskede det, viste det sig.
Jeg elsker Palm Springs, fordi når jeg… Hvordan kan jeg forklare det?
Når jeg vil pleje mig selv. Når jeg vil væk fra det hele,
forestiller jeg mig, jeg er hovedperson i en Nancy Meyers-film.
Det handler om, at jeg vil have det godt.
Hvis I aldrig har set en Nancy Meyers-film:
Når Du Mindst Venter Det, Det' Indviklet, The Holiday…
Når Diane Keaton føler sig kåd. Okay?
Har I aldrig set en Nancy Meyers-film, så forklarer jeg jer det.
Forestil jer, at jeg er en hvid kvinde.
Jeg er i halvtredserne, tresserne.
Jeg lever i en hedetur.
Jeg lever i et bestemt øjeblik.
Jeg hedder Margot med en T.
Jeg går i gråbrunt tøj og cremefarvet og beige.
Ja.
Æggeskal, grågul.
Og det, jeg har på, er løst, men også kropsnært.
Det er min stil.
På et tidspunkt i filmen
sidder jeg med min bedste veninde og drikker californisk hvidvin.
Jeg siger: "Hvor gammel er hans nye kone?"
Det er alle Nancy Meyers-film i en nøddeskal.
Tak. Ja. Det er rigtigt.
Det er helt rigtigt.
Hans nye kone er altid for ung.
Og det var Palm Springs. Palm Springs var kaukasisk dekadence.
Det var "hans" og "hendes" køkkenvaske. Det var på det niveau.
Det er sjovt at være sort i Palm Springs. Ingen ved, hvordan man endte der.
Og de starter en hviskekampagne.
På en restaurant siger de: "Er det Michelle?"
Jeg siger: "Nej.
Nej. Det er det ikke.
Men jeg tager gerne en gratis forret."
Ja. Vi boede på et hotel, hvor folk kunne have hunde med,
som jeg ellers ikke ville synes om, men der skete noget.
Jeg flyttede til L.A.'s varme luft,
og sagde: "Jeg vil have hund og en podcast."
Med det samme.
Der sad en gammel, sort labrador ved poolen.
Og jeg elsker gamle hunde. Gamle hunde er lige mig.
Det er sandt.
Jeg vil ikke have en hund, der hører dørklokken og gør.
Jeg vil have hunden, der hører dørklokken og siger:
"Åbner du?"
Hun rejser sig ikke engang.
Hun rejser sig ikke fra sengen.
Sådan var den sorte labrador. Den slappede af.
Det er 38 grader i Palm Springs,
så den sorte labrador og jeg var farvede piger i skyggen.
Vi var hjertevenner. Vi skabte et liv sammen.
Efter ti minutter, hvor jeg klappede hunden,
kom to ældre hvide kvinder derhen.
Lige fra en Nancy-film. Okay?
De kommer, fordi en af dem ejer hunden,
og de sagde: "Hvem er du?" Og de præsenterede sig,
og de hed Susan og Jan.
Palm Springs, før mig væk.
Jeg elsker det.
Og vi begynder at sludre, og jeg håber, Susan og Jan er et par,
men de er bare venner, og jeg tænker: "Kedeligt, men snak videre."
Vi snakker, og Susan og Jan er bedstevenner.
De er på ferie, en biltur.
Og Jan gjorde et stort indtryk.
Hun har en plads i mit hjerte, for Jan boede i Maui, Hawaii
og var på ferie i Palm Springs.
Og… Ja, skat.
Og på et tidspunkt snakker vi, og Jan siger til mig helt alvorligt:
"Folk tager til Maui på ferie,
men nogle gange trænger jeg til ferie fra Maui."
Hvad?
Det er det mest "Jannede" pis, jeg har hørt.
Jeg sagde: "Jan, du er en sej bitch. Jeg er imponeret.
Du taler til mig, som om jeg ikke er sort i Amerika.
Fortsæt, Jan."
Og så senere siger hun: "Mens jeg er på fastlandet…"
Nu er det nok, Jan.
Nu er det for meget. Du er sikkert fra Indiana.
"Mens jeg er på fastlandet, tænkte jeg på at besøge min bror, men jeg ved ikke."
Jan er pisseligeglad med sin bror.
Det er Jans ferie!
Åh gud. Jeg prøver at være Jan i det her liv.
Jeg føler, jeg er en Susan. Jeg følger bare med.
Men Jan klarer reservationerne, skat.
Hun gør dig klar til succes.
Sådan har jeg det. Hvordan kanaliserer jeg Jan?
Hvordan kan jeg være den Jan, jeg vil se i verden?
Sommetider, hvis jeg har lidt modgang såsom at støde tåen,
siger jeg: "Jeg trænger til ferie fra Maui."
Men sådan er det ikke helt.
Jan var i tresserne, hun havde to voksne sønner,
og hun levede livet.
Jan havde joie de vivre, skat.
Jan tager elskere og maler akvareller.
Jan gør det.
Hun gør det. Selvom hun er ældre end mig, er hun yngre i sindet,
for Jan lever livet, og jeg kan lide at sidde i brusebadet.
Det er hårdt. Jeg anbefaler det. Se ikke sådan ud. Det er dejligt.
Det er fedt at sidde i brusebadet, når man vil være ren,
men man vil hvile sig.
Er I med?
Jeg elsker det.
Jeg sætter mig ned, for jeg ikke vil simre i et bad.
Jeg hader at simre.
Så du sætter dig ned. Slapper af, og vandet falder ned på dig.
Og det føles, som om du er i en 90'er R&B-video.
Og det er smukt.
Det er romantisk.
Bare for dig selv.
Men ja, jeg er en gammel sjæl.
Det blev jeg kaldt som barn. Altid.
Voksne kaldte mig en gammel sjæl.
Jeg gider ikke lege fangeleg.
Jeg sad i et hjørne og læste mine bøger.
Babysitters Club, fordi pigerne havde arbejde.
Okay? Det havde de.
Jeg sagde: "Iværksætter. Ja."
Jeg ville altid være voksen. Jeg elskede at omgås med voksne som barn.
Jeg så bare på dem og sagde: "Deres øjne er så hjemsøgte."
"Hvad har de set? De er skaller." Jeg var besat.
Og som enebarn af en enlig mor, var jeg nogle gange svær at finde.
Mor sagde: "Vi skal over til Pam. Sæt dig."
De sorte piger er med.
Så jeg sad der bare.
Når man er lille, kan man snige sig ind. De voksne glemmer, man er der.
Det er jeg vild med. Jeg kom med min juicekarton
midt ind i samtalen i køkkenet og sagde: "Gail, gik skilsmissen igennem?"
Jeg havde brug for det.
Jeg drak æblejuice og fik sladder. Det var mig.
Det var mig fra en tidlig alder.
Gail fortalte mig det. Hun havde brug for en uvildig.
Så derfor var jeg der. Jeg elskede det.
Så ja. Jeg er gammel i hjertet. Ved I, hvorfor jeg er gammel i hjertet?
Fordi jeg har meget vrede, og vrede ælder en.
Vrede ælder dig, skat.
Irritabel tyktarm. Det er vrede.
Det er vrede. Jeg har det.
Der er ting, jeg er vred over, men jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre ved dem.
Min nye dille er bare at blive vred over ubetydelige ting,
der intet har med mig at gøre. Kan andre lide at fejlplacere vrede?
Jeg gør det hele tiden.
Konstant.
Det hjælper ikke, at jeg er så nysgerrig og blander mig i andres ting.
Det gør mig vred over fis, der intet har med mig at gøre.
Hvis jeg er på en restaurant, og et par skændes,
går jeg ikke, før det ender.
Det siger jeg jer. Jeg siger: "Gem min regning."
"Tøs, vil du have et lift?
Du kan bo hos mig, for han er en skid." Det ville jeg gøre.
Det ville jeg.
Det ville jeg gøre når som helst.
Så jeg finder altid ting…
Her er et eksempel på ting, der gjorde mig vred.
Jeg så en voksen mand med fuldskæg, der drak kakaomælk.
Og jeg blev rasende.
Jeg tænkte: "Hvorfor fanden drikker du kakaomælk?
Det er ikke børnehave. Livet er ikke en leg.
Havet brænder. Okay?
Der er ild i vandet.
Hvorfor drikker du kakaomælk, når havet brænder?"
Det er det, jeg er vred over.
Der var det.
Jeg skal lade stodderen drikke kakaomælk, og jeg skal ringe til mine repræsentanter.
Man skal fokusere.
Hvad er du virkelig vred over?
Altid. Det hjalp ikke, at han var en kaukasisk mand.
Når jeg ser en glad hvid mand, er jeg altid mistænkelig.
"Hvad planlægger du?"
Engang så jeg en ung, hvid fyr i fin form,
og han joggede, mens han ventede på grønt lys.
Han løber for at holde pulsen oppe.
Han havde bar overkrop. "Hold op med at prale."
Og han havde høretelefoner i, og han grinede for sig selv.
Og jeg forestillede mig at rive de AirPods ud af hans ører:
"Hvad fanden griner du af?"
Hvorfor var jeg så uhøflig?
Jeg gjorde det ikke, men jeg ville.
Men jeg indså hvorfor. Ved du hvorfor, skat?
Jeg stoler ikke på den hvide drengeglæde, er fordi…
Det er sket i årevis.
Jeg har haft en mistanke. Det er ikke af den grund, I tror.
Jeg stoler ikke på hvide mænd, for hvide mænd var engang hvide drenge.
Som barn i 80'erne og 90'erne
handlede alle film og tv-serier, jeg så,
om at en lille hvid dreng kom i knibe og havde dårlig energi.
De små hvide drenge elsker at blive venner med et rumvæsen.
De finder en drillenisse.
De har nærkontakt af tredje grad. Hvad er de andre to?
Hvad er de to andre slags nærkontakt? Det ved vi ikke.
Små hvide drenge elsker at åbne en portal til en anden dimension.
De åbner en portal og efterlader dig til at klare skærene.
Det er et faktum.
Har I set filmen The Gate?
Det er fra 1989. Meget formativ for mig. Og den handler om to små hvide drenge,
der er alene hjemme en weekend, og de åbner en vej til Helvede.
Hvorfor kunne de ikke bare bestille pizza som alle andre?
Derfor stoler jeg ikke på dem.
Det er nået dertil, at intet skræmmer mig mere,
intet billede ryster mig mere i min grundvold
end at se en eller flere hvide drenge cykle.
Jeg ser en på cykel og går den modsatte vej.
For der er en poltergeist på vej.
Jeg vil ikke være i dens sigtekorn, kan jeg godt sige jer.
Jeg prøver at leve.
Jeg prøver at leve, skat.
Jeg er vaccineret og afslappet.
Jeg er så glad.
Jeg er glad for at være vaccineret. Jeg længtes efter det.
Det gik lidt langsomt.
Man skulle vente på sin tur. Det ville jeg ikke.
Jeg opdaterede siden, som om jeg ville købe BTS-billetter.
"Hvornår er det min tur?"
På L.A. Countys hjemmeside står der: "Bitch, det handler ikke om dig."
Og jeg nægtede.
Jeg måtte vente nogle måneder, til det var min tur.
Mens jeg venter,
læser jeg en artikel om, at San Diego Zoo
har vaccineret samtlige orangutanger mod COVID-19.
Venner…
Jeg venter på vaccinen, og orangutangerne er vaccineret.
Så en orangutang hostede, og zooen sagde:
"Det går ikke. Ikke vores borgere."
Nu googler jeg: "Kan jeg få et levested?"
Er I med?
Hvis de vaccinerer og tager sig af det, flytter jeg til zoo. Det lover jeg jer.
2020 har lært mig, at jeg kan trives i et indelukke.
Så hvorfor ikke, skat?
Giv en bitch et levested.
Det er sandt.
Og jeg siger jer, jeg ville være bedre end de andre dyr i zoo.
Okay? Fordi når du går i zoo, gemmer de dyr sig bag en sten.
Når skolegruppen kommer, kommer jeg ud.
Jeg giver fem gode minutter til børnene.
Hvis jeg kan få den vaccine.
Tænk, artiklen kom ud, da jeg ventede på vaccinen.
Det tog jeg personligt.
Især da jeg læste, at en af orangutangerne i zoo
hed Karen.
Helt ærligt.
"San Diego Zoo, I er strenge. I ved præcis, hvad I laver."
Orangutangen Karen blev vaccineret.
Og jeg går på apoteket ved lukketid hver dag
som en skide Oliver Twist.
"Jeg beder dig, sir. Må jeg få noget vaccine?
Må jeg få en vaccine, mens den kan bruges?"
Vaccinen er skrøbelig, skat.
I har seks timer. Brug den, eller mist den.
Det var som en moden avocado. Lav guacamole, ellers er den spildt.
"Må jeg få noget vaccine?"
Jeg kunne ikke få den.
Hvorfor har orangutangen Karen brug for en vaccine?
Jeg er herude med sygdomme, skat.
Astma, sorthed. Okay?
Jeg er her. Hvad gør Karen? Sidder i et træ og gnubber sin klitoris.
Hvorfor skal du vaccineres?
Hvorfor det, Karen?
Jeg var så vred på Karen.
Og jeg googlede hende… Kender I det, når man hader nogen,
og man søger på dem for at finder flere oplysninger,
der begrunder ens had.
Det gjorde jeg med orangutangen Karen.
Jeg googlede "Karen, orangutang, San Diego."
Der kom meget andet op,
men så kom jeg til orangutangen Karen.
Min dødsfjende.
Og jeg læste, at orangutangen Karen
var en af de første primater, der fik en hjerteoperation i 90'erne.
Vi giver den bitch for mange chancer. Hvad laver vi?
Karen, du har haft et godt liv. Hvis du får COVID, så er det det.
Du har haft 25 gode år, Karen. Hvorfor prøver vi at holde fast i dig?
Du fik vaccinen før mig.
Jeg elsker dyr.
Forstå mig ret.
Jeg er hundemor. Det er smukt. Tak. Ja.
Hun er smuk.
Hun er cirka otte år.
Jeg har haft hende i to år. Så jeg reddede hende. Det var så lidt.
Det er vigtigt at sige det.
Jeg følger mange dyr på Instagram, og folk lægger et billede af deres dyr ud.
Hashtag "HvemReddedeHvem?"
"Jeg reddede hendes røv."
Jeg så hende og sagde: "Kom med mig, hvis du vil leve."
Det er dynamikken.
"Få næsen ud af røven. Kom så."
Og hun er så sød.
Hun er en lille malteser, en lillebitte engel.
Hun er smuk.
Jeg indså, en uge efter jeg fik hende, at jeg ikke kan have en smuk hund.
Når du har en smuk hund, vil folk tale med dig ude på gaderne.
Jeg er gnavpotte, og hun er smuk, og de vil i kontakt med os.
Vi går, og folk siger: "Er hun venlig?"
Og jeg siger: "Nej, jeg er ej!"
Og jeg går væk.
Det er sandt.
Især om morgenen. Jeg er ikke A-menneske. Jeg troede, hunden ville løse det.
Jeg sagde: "Hvis jeg har en hund, vågner jeg tidligt om morgenen
og begynder med en rask gåtur." 20-30 minutter hver morgen.
Og det skaber en masse forandringer.
For så kommer jeg hjem og spiser sund morgenmad.
Såsom en halv kantalupmelon med en skefuld hytteost.
Det kan jeg gøre. Og når jeg har gjort det,
så lærer jeg endelig at lave sudoku. Så gør jeg det.
Derefter skriver manuskripterne sig selv.
Og efter det fungerer jeg på et højt niveau,
så jeg håndterer verdens problemer. Jeg er heroppe.
Nu tager jeg telefonen og siger: "Israel, jeg har Palæstina på den anden linje.
Og vi ordner det her.
Jeg har en plan.
Jeg har været oppe siden kl. 8."
Jeg havde store drømme.
Men sådan gik det ikke.
Hver morgen vågner jeg, vender mig om og ser på hunden
og siger: "Du kan tisse i sengen, hvis du vil.
Bare gør det. Jeg kan sove ti minutter til.
Hvorfor ikke?"
Jeg er ikke A-menneske, og rigtige hundefolk,
der har haft en hund længe, er oppe.
De er oppe med solen, de træner om morgenen.
De er ude. De forventer øjenkontakt.
De vil tale med en på gaden.
Når jeg går med hunden om morgenen, har jeg ikke bh på.
Hvis der er noget, I skal vide,
så er det: Tal ikke til mig, når jeg svinger.
Sådan er det.
Tal ikke til mig, når jeg svinger.
Hvis jeg skulle vælges, ville det være mit motto.
"2024. Naomi Ekperigin. Tal ikke til mig, når jeg svinger."
Det ville det være.
Jeg elsker min søde hund.
Det er så godt, for hun giver mig og jødefyr, det er min jødiske fyr,
noget at tale om efter alle disse år.
Vi har været sammen i knap 12 år.
Ja. Ikke?
Næsten 12 år.
Hvis I tæller 2020 med, er det 38 år.
Det er lang tid.
Vi elsker stadig hinanden højt. Det er magisk.
Er andre her et blandet par? Er her nogen?
Ja. Det er fremtiden, venstrefløjen ønsker.
Vi elsker det.
Jeg ved ikke med jer,
men når jødefyr og jeg er ude på gaden, tror ingen, at vi er sammen.
Okay? De fatter ikke forbindelsen mellem os to.
Han tror, det er, fordi han er lavere end mig,
og jeg siger: "Du er optimistisk."
Men ja, jeg har en stor kuffert.
Find en fyr, der passer til en kuffert.
Hør her. Pak ham ned i tasken, og tag af sted.
Men det er ikke derfor, for vi er ude og taler med værtinden på en restaurant,
og værtinden siger: "Er I to sammen?" "Er I sammen?"
"Vi holder hænder, og der er ingen bag os.
Ja. Vi er sammen."
Hun siger: "Hvad?"
"Nej. Jeg er hans hjemmehjælp, og jeg får ham på plads.
Vi ville spise tidligt og få rabat."
Hele tiden.
Og også når vi er i supermarkedet. Trader Joe's, mit yndlingssted.
Normalt et sikkert sted.
Men vi er i Trader Joe's. Vi går op til kassen.
Hvad er situationen? To elskere, en vogn.
Vi går op, og kassedamen ser på jødefyr.
De ser altid på ham først.
De tjekker med ham:
"Sir, er du under tvang? Blink to gange, hvis hun gør dig fortræd."
De er så opmærksomme på ham:
"Sir, er I to sammen? Er det din vogn?"
Jeg var i skidt humør den dag, så jeg sagde: "Ja. Vi er sammen.
Sidst vi kyssede, kom jeg til at bøvse i hans mund. Ja. Vi er sammen!"
Jeg bøvede ikke i hans mund med vilje.
Det skete bare. Efter 11 år mærker man bøvsen og trækker sig ikke væk.
Det er bare, hvad der sker. Du bestemmer det bare.
Det sidste, det mest forfærdelige, var i L.A.
Vi har en hjemløs på gaden, fordi USA er et kapitalistisk helvede,
der ikke tager sig af de svage borgere.
Og han har været på vores gade i årevis. Han er vores gut.
Vi siger: "Hejsa. Vil du have en dollar eller mad? " Det er gutten.
Og der var en dag, hvor jødefyr gik alene, og han løb ind i ham.
Og gutten siger:
"Hvad blev der af din bofælle?
Hvor er din bofælle? I er altid sammen. Hvor er din bofælle?"
Den mand har set os kramme i regnvejr
på gadehjørnet, som om vi er i slutningen af en Brontë-roman.
Han ved, vi er sammen.
Han ved, vi er sammen. Han var streng.
Så det sagde jødefyr:
"Vi er kærester. Vi bor sammen."
Så sagde gutten:
"Jeg havde en sort kæreste engang,
men det holdt ikke, fordi hun ville have mig til nye ting."
Jeg sagde: "Derfor er du hjemløs.
Du skulle have lyttet til din sorte kæreste,
for vi får jer til at gøre nye ting.
Nye ting såsom terapi.
Nye ting såsom at lære at vaske lagener.
Nye ting som at klippe tånegle."
Det gør sorte kærester.
Lad mig sige, jeg ikke er vred over, han er hjemløs, men han er en bitch.
Jeremy var uforskammet.
Han hedder Jeremy. Det skulle jeg have sagt.
Han sagde: "Er I sammen? Din bofælle?"
Folk tror ikke, vi er sammen. Så det er én side.
Og den anden side svinger helt modsat. De er besatte af, at vi får børn.
De vil have det, fordi jeg er sort, og han er hvid.
Alle er så spændte.
De siger: "Hvornår får I børn? Jeres børn bliver smukke."
"I skal have børn. De bliver smukke."
"Åh gud. Hvornår får I børn? De bliver smukke."
"Hvorfor er alle så liderlige efter den baby,
bare fordi den bliver beige? Jeg forstår det ikke."
Hvorfor?
De ligner alle bagte kartofler, når de kommer ud.
Og jeg har ikke en lyst til at få et barn.
Fristet til at lave et.
Måske adopterer jeg en teenager, jeg kan få i arbejde.
Men jeg føler ikke… Jeg ved det ikke.
Jeg har aldrig haft den følelse: "Vi skal bevare DNA'en i blodlinjen."
Jeg har klinisk depression,
jeg er halvblind, og jeg har haft bøjle to gange.
Så jeg tror, at blodlinjen ender her.
Tror I ikke?
Det er recessivt fra nu af.
Og det var så lidt.
Jeg vil ikke.
Jeg er gammel indeni. Jeg kan ikke opfostre et barn.
Jeg har ikke den slags energi.
Okay, alle sammen. Lad mig se.
Jeg ville høre, hvor mange der er over 30.
Mange venner.
Pragtfuldt.
Jer under 30, sig ikke et ord,
for jeg kan se lyset i jeres øjne reflekteret mod mig.
Det behøver I ikke.
Jer over 30, da jeg ved, der er mange af jer.
Du er alt for begejstret for en på over 30.
Lad mig sige jer noget.
Jer over 30. Har I haft et øjeblik, hvor I hørte nogen tale,
og I tænkte: "Du er 22."
Ja. Du er ung.
Det skete for mig i L.A.
Jeg gik og overhørte to unge, hvide kvinder.
Jeg hørte dem snakke. Kun lidt.
To sætninger. En kuplet, kan man sige.
Men det var så sigende, at det sagde alt om dem.
Det var en pige, afslappet, ikke stresset. Hun siger: "Jeg føler mig tyk."
Og veninden siger: "Hold kæft! Du er smuk!"
Okay, lille skat.
Rolig nu.
Det er typisk for først i tyverne.
Det gør man, når man begynder at betale husleje og er glad for det.
"Jeg købte det vægtæppe."
Det er energien.
Jeg er i trediverne. Mine venner taler ikke sådan.
Hvis en siger: "Jeg føler mig tyk," siger resten af os: "Bitch, også her.
Jeg kan ikke opmuntre dig.
Jeg er ude på gaderne og kæmper.
I trediverne kan jeg lave en sandwich til dig.
Jeg kan lave varm mad, men jeg kan ikke være terapeut.
Nej, det kan jeg ikke.
Men når man er i 20'erne, er kærligheden aggressiv.
Du er oppe at køre: "Hold kæft, tøs. Du er en dronning."
"Nej, skat. Du er sekretær."
Du er ikke en dronning, før du kan se folk i øjnene og sige:
"Jeg trænger til ferie fra Maui."
Tak.
Tekster af: Pernille G. Levine