KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Přivítejte Naomi Ekperigin!
Ano.
Tak to je správně.
Takhle bychom se měli teď všichni cítit.
Už dost.
Dost.
Všichni jste hrozně skvělí, ale ano, kabelku jsem si přesto vzala na pódium.
Ano. Protože si říkám: „Neznám vás.“
V tomhle životě vás neznám.
Jsem z Harlemu a musím si dávat pozor na věci, chápete?
Budu si ji hlídat. Takže se můžu teď uvolnit, soustředit se.
Jsem tak ráda, že jsem v New Yorku, moje zlatíčka.
Nádhera. Je to báječné.
Potřebovala jsem to.
Žiju teď v Los Angeles a vážně to nedoporučuju.
Opravdu ne.
Vím, že Newyorčan, co nemá rád LA, je velké klišé, ale…
je to moje zkušenost. Dobře?
A když nic jiného, tak jsem donašeč.
Jsou to jen maličkosti. Nejsem moc typ do přírody.
Ale vím, jak funguje věda.
Vím, že celou Zemi ohřívá jedno slunce.
Ale slunce v Los Angeles je jiné.
Je jiné.
Opravdu. Je jasnější, je agresivní.
Je kritické.
Tak to je. Je to fakt. Skutečně.
Mám v ložnici zatemňující závěsy,
protože jsem dospělá žena, která má co schovávat. Samozřejmě.
A přesto mě každé ráno
probouzí ten jediný pruh slunce.
Ten pruh mezi závěsem a okenní tabulkou
mi každé ráno narazí do očí, jako by se mě ptal:
„Proč nechodíš na túry?
A to stačí.
To stačí.
To od vás chtějí. Chtějí, abyste šli na túru.
Nenechám se zblbnout. Pěší turistika je dramatická chůze.
Nenechám se zblbnout.
Vím, že i lidi z LA ho nemají rádi.
A poznal jsem to, protože…
Je to tak, protože když jsem se přestěhovala, byla jsem mladá.
Říkala jsem si: „Jsem tady. Co mám dělat?“
A lidi mi říkali: „Ty jsi nová v Los Angeles?
Víš, kam bys měla jet? Do San Diega.“
Jo.
A co San Francisco, Santa Barbara, Ojai,
Big Bear, Big Sur, Palm Springs?
A co zůstat tady?
Když přijedete do New Yorku, nikdo se nezeptá: „Už jsi byl v Hobokenu?“
Ne.
Je to všechno tady. Jasné?
Dokonce Staten Island vám dodá prožitek z moře.
Ale v LA je to jako: „Vítejte v LA. Zabalte si.“
Prostě mu nepropadnete.
Ale jednu z těch cest jsem podnikla.
Jela jsem do Palm Springs.
Což je město v poušti dvě hodiny od LA.
A nemyslela jsem si, že budu zklamaná,
protože je to poušť a já se nerada potím na veřejnosti,
ale ukázalo se, že se mi to líbilo.
A důvod, proč miluju Palm Springs, je…
Jak to mám říct?
Když se chci trochu hýčkat.
Když chci od všeho utéct, ráda…
si představuju, že jsem protagonistka ve filmu Nancy Meyersové.
Jako když se snažím cítit dobře.
Jestli jste neviděli filmy Nancy Meyersové, jako…
Lepší pozdě nežli později, Nějak se to komplikuje, Prázdniny.
Prostě ty s čipernou Diane Keatonovou.
Jestli jste neviděli žádný film Nancy Meyersové, řeknu vám to v kostce.
Nejdřív si představte, že jsem běloška. Dobře?
Je mi padesát. Je mi šedesát.
Mám pořád návaly.
Jsem v tomto období života.
Jmenuju se Margot.
A nosím šedohnědé, smetanové a béžové oblečení.
Jo.
Skořápkově, krémově bílou.
A cokoli mám na sobě je volné, ale taky mi to skvěle padne. Víte?
To je můj styl.
A v jednu chvíli ve filmu
budu sedět se svým nejlepším přítelem a pít kalifornské bílé víno.
A řeknu: „Jak stará je jeho nová žena?“
A to je každý film Nancy Meyersové v kostce.
Děkuji. Jo. Je to tak.
Je to přesně tak.
Jeho nová žena je vždy příliš mladá.
A to bylo Palm Springs. Palm Springs byla bělošská dekadence.
Mluvili tu o dřezech jako by byly ze zlata.
Víte? Takovou úroveň to tam má.
Je sranda cestovat jako černoch a zatímco v Palm Springs nikdo neví,
co tam děláte.
A spustí se velká šeptanda.
Vejdete do restaurace a oni: „Je to Michelle?“
„Ne.“
Ne. Není.
Ale předkrm zdarma si dám.“ Víte?
Jo. Bydleli jsme v hotelu, kam si můžou lidi přivézt psy,
což by mě běžně nebralo, ale něco se ve mně zlomilo.
Přišla jsem do LA, pocítila to horko na tváři
a říkám si: „Chci mít psa a podcast.“
Chápete? Okamžitě.
U bazénu seděl starý černý labrador.
A já miluju staré psy. Staří psi jsou moje srdcovka.
Je to tak.
Nechci psa, který běhá a štěká, když slyší zvonek.
Chci psa, který, když slyší zvonek, jako by říkal:
„Půjdeš otevřít?“
Víte, co myslím? Ani se nezvedá.
Nevstává z postele.
Přesně to byl ten černý labrador. Jen ležel.
A v Palm Strings je 50 stupňů,
takže s tím psem jsme byli černá dvojka která chce být ve stínu.
Byli jsme nejlepší kámoši. Žili jsme spolu.
A po deseti minutách, kdy jsem ho hladila,
se přiblížily dvě starší bělošky.
Jako vystřižené z Nancyina filmu.
Přišly, protože jedna byla jeho páníček,
a říkají „Kdo jste?“ Představily se,
jmenovaly se Susan a Jan.
Palm Springs, dostaňte mě odsud.
Zbožňuju to.
A začneme si povídat a doufám, že Susan a Jan jsou pár,
ale jsou to jen kamarádky. Tak si říkám: „Nuda, ale dobře, mluvte dál.“
Povídáme si a Susan a Jan jsou nejlepší kámošky.
Jsou na dovče, cestují autem.
A Jan ve mně zanechá dojem.
Zamiluju si jí, protože žila na Maui na Havaji.
a byla na dovolené v Palm Springs.
Ano, drazí.
povídáme si a Jan mi říká naprosto vážně:
„Vím, že lidi jezdí na Maui na dovolenou,
ale já někdy potřebuju dovolenou od Maui.“
Cože?
Jo, to je Janin největší úlet, co jsem kdy slyšela.
Říkám: „Jan, ty jsi vážně něco.“
Jasně, Jan. Chápu tě.
Vidím, že se mnou mluvíš, jako bych nebyla černoška. Pokračuj.
Jen pokračuj, Jan.“
A pak říká: „No, když jsem na pevnině…“
Dobře. Brzdi, Jan.
To už je i na mě moc. Jsi nejspíš z Indiany, co?
A ona: „Když jsem na pevnině,
chci navštívit svého bratra, ale nevím.“
Jan, na bratra se vyser!
Tohle je Janina dovča.
Panebože. V tomhle životě se snažím být Jan.
Teď mám pocit, že jsem Susan. Že se jen vezu.
Ale Jan dělá rezervace, drazí. Dobře?
Připravuje tě na úspěch.
Tak se cítím. Snažím se přijít na to, jak Jan nasměrovat.
Jak se stát tou Jan, kterou tu chci mít na světě?
Někdy čelím menším nesnázím, jako když si narazím palec u nohy
a řeknu si: „Potřebuju si odpočinout od Maui.“
Ale to není všechno.
Jan bylo přes šedesát, měla dva dospělé syny
a žila si svůj život.
Jan měla životní elán, zlato.
Jan má milence a maluje akvarely.
Jan si to dává.
Dává si to.
I když je starší než já, je mladší v duchu,
protože Jan žije naplno
a já ráda sedím ve sprše. Takže…
Je to těžké. Ale doporučuju to. Nevypadat tak.
Sedět ve sprše je skvělá věc.
Sedět ve sprše je skvělé, když se chcete omýt,
ale chcete si i odpočinout.
Chápete?
Zbožňuju to.
Jen si sednu, protože se nechci vařit ve vaně.
Tohle se mi nelíbí.
Takže si sednete. Uvolníte se a necháte na sebe padat vodu.
Připadáte si jako v R&B videu z 90. let.
A je to nádhera.
Je to romantické.
Vyzkoušejte si to.
Ale jo…
Jsem stará duše.
Tak mi říkali už jako dítěti. Pokaždé.
I dospělí mě měli za starou duši.
Asi protože mým smyslem života není hrát laser game.
Sedávala jsem v rohu a četla si knihu.
Jako Kristy a její klub, protože ty holky měly práci.
Jo, měly.
Řekla jsem si: „Podnikatelky, ano.“
Ale vždy jsem chtěla mít rodinu.
Jako dítě jsem byla ráda mezi dospělými.
Dívala jsem se na ně a říkala si: „Jejich oči jsou tak ztrápené.“
„Co viděly? Zbyly z nich jen slupky.“
Byla jsem posedlá.
A jako jedináček svobodné matky
jsem se občas poflakovala venku.
A máma říká: „Jdeme k Pam. Sedni si.“
Černošky to poznají. Chápete.
A tak jsem tam jen seděla.
A když jste malé dítě, můžete se mezi ně vplížit.
Dospělí na vás zapomenou.
To byla moje chvíle. Stačilo přijít s džusem,
zapojit se do konverzace v kuchyni
a zvolat: „Gail, už jste rozvedení?“
Potřebovala jsem to.
Pít jablečný džus a poslouchat drby.
To jsem byla já od malička.
A Gail mi to řekla. Potřebovala někoho nestranného.
Proto jsem tam byla.
To byla moje vášeň.
Takže tak. Je to jako bych byla stará uvnitř.
Navíc víte, proč jsem taky trochu stará?
Protože v sobě mám spoustu vzteku a tím zestárnete.
Vztekem zestárnete, drazí.
Dráždivý tračník a tak. To je vztek.
Dráždivý tračník je vztek. Mám ho.
Je to legrační, jsou věci, které mě štvou, ale nevím, co s nimi.
Takže můj nový trik je být naštvaná na bezvýznamné sračky,
které se mě netýkají.
Ještě někdo tu přenáší vztek na jiné věci?
Protože já to dělám pořád.
Neustále.
A nepomáhá mi, že jsem zvědavá a ráda strkám nos do věcí cizích lidí.
A to mi pomáhá rozčílit se na věci, co se mnou nemají nic společného.
Když jsem v restauraci a pár vedle mě se hádá,
neodejdu, dokud nevím, jak to skončí.
Řeknu hned obsluze: „Ještě chvíli posedím.“
„Holka, potřebuješ svézt?
Můžeš bydlet u mě, on za nic nestojí.“
To vážně dělám.
To bych udělala.
Udělala bych to kdykoli.
Pořád hledám
ukázkový příklad něčeho, co mě namíchlo.
Viděla jsem dospělého muže s plnovousem,
jak pije čokoládové mléko.
A úplně mě to vytočilo do běla.
V hlavě jsem si říkala: „Proč to do prdele piješ?
Už nejsi ve školce. Život není hra.
Oceán hoří. Jasný?
Ve vodě je oheň.
Jak se opovažuješ pít čokoládové mléko, když hoří oceán?“
Už vím. To mě naštvalo.
To to bylo.
Potřebuju, aby si ten šmejd vysrk Nesquik
a zavolám svým zástupcům v kongresu.
Musíte se soustředit.
Co vás skutečně vytáčí?
Vždycky. Nepomohlo mu, že je běloch.
Kdykoli vidím, jak se bělochům daří, jsem vždycky podezíravá.
Vidím je a říkám si: „Co to chystáš?“
Jednou jdu pěšky po ulici a vidím mladého bělocha,
který se šel proběhnout a čeká na zelenou.
Takže běží na místě. Musí udržet tep.
Nemá triko. A já si říkám: „Nemachruj.“
Měl v uších špunty a sám pro sebe se pochechtával.
A já si představila, jak mu vyrvu ty AirPody z uší
a řeknu mu: „Čemu se sakra směješ?“
Proč jsem byla tak nezdvořilá?
Neudělala jsem to, ale chtěla jsem.
Uvědomila jsem si proč. Víte proč?
Důvod, proč nevěřím té bělošské radosti,
je protože…
Děje se to už roky.
A mám podezření… Není to z důvodů, které si myslíte. Dobře?
Nevěřím bílým mužům, protože většina jich byla kdysi bílí chlapci.
A všechny filmy a televizní pořady,
které jsem viděla jako dítě v 80. a 90. letech,
byly o malém bělochovi, který se dostal do problémů a měl špatnou energii.
Tihle malí bílí kluci se rádi přátelí s mimozemšťany.
Jo?
Najdou si Gremlina.
Zažívají blízká setkání třetího druhu.
A co ty zbylá dva?
Jaká jsou ta zbylá dvě?
To nevíme.
Bílí chlapci, to vám řeknu.
Malí bílí kluci hrozně rádi otevírají portály do jiné dimenze.
Tihle šmejdi otevřou portál a vy to po nich slíznete.
To je fakt.
Viděli jste Vrata do podsvětí?
Je to film z roku 1989. Hodně mě ovlivnil.
A je to právě o dvou bílých klucích,
kteří jsou jeden víkend o prázdninách sami doma a otevřou portál do pekla.
Proč si nemohli objednat pizzu jako všichni ostatní?
Proto jim nevěřím.
Jde to až tak daleko, že mě nic nevystraší víc,
žádný úkaz se mnou nezacloumá tak,
jako když vidím jednoho či dva bílé kluky, jak jedou na kolech.
Vidím hajzla na kole a vydám se opačným směrem.
Protože to znamená, že je to poltergeist.
Nechci skončit v jeho hledáčku.
Něco vám řeknu rovnou.
Snažím se žít.
Snažím se žít, drazí.
Jsem očkovaná a uvolněná.
Jsem tak ráda.
Jsem tak ráda, že jsem očkovaná. Už jsem se nemohla dočkat.
Nejdřív to šlo pomalu.
Museli jste čekat, až budete na řadě. To jsem nechtěla.
Obnovovala jsem tu stránku, jako bych chtěla získat lístky na BTS.
„Kdy na mě přijde řada?“
A webovky Okresu Los Angeles na to: „Není to jen o tobě, ty krávo.“
A to jsem odmítala.
Musela jsem pár měsíců čekat, dokud na mě nepřišla řada.
A mezitím, co jsem čekala,
jsem si přečetla článek o tom, jak zoo v San Diegu
očkovalo všechny orangutany proti COVID-19.
Bože.
Čekám na očkování a orangutani už ho mají.
Takže jeden orangutan zakašlal a ZOO na to:
„To nedopustíme. Ne naši občané.“
A já: „Tak fajn“ a googluju: „Jak získat výběh?“
Chápete?
Jestli tam očkujou a maj všechno pod palcem,
přestěhuju se do zoo. To vám říkám hned.
Pokud mě něco rok 2020 naučil, je to, že dokážu žít v kleci.
Tak proč ne?
Dejte mi sakra výběh.
Je to pravda.
A říkám vám, že bych byla lepší než ta ostatní zvířata v zoo.
Protože když jdete do zoo, ta zvířata se schovávají za skálou.
Až přijde školní skupina, vylezu ven. Dobře?
Klidně pro ně udělám krátké komediální vystoupení.
Jestli za to dostanu tu vakcínu.
Nemůžu uvěřit, že ten článek vyšel, když jsem čekala na vakcínu.
Vzala jsem si to osobně.
Zvlášť když jsem se dočetla, že jedna orangutanka v zoo
se jmenuje Karen.
No tak.
Říkám si: „Vy v zoo v San Diegu jste fikaní.“
Víte moc přesně, co děláte.
Orangutanka Karen byla očkovaná.
Zatímco já chodím do lékárny vždy před zavíračkou
jako zatracenej Oliver Twist.
„Prosím, pane. Neměl byste jednu vakcínu?
Můžu dostat tu vakcínu, než se zkazí?“
Ta vakcína byla křehká.
Máš jen šest hodin. Teď nebo nikdy.
Byla jako zralé avokádo.
Neuděláte z něj guacamole a máte smůlu.
Já: „Tak dáte mi tu vakcínu?“
Nešlo ji sehnat.
K čemu potřebuje vakcínu orangutanka Karen?
Jsem tu a mám všechny předpoklady být očkovaná.
Astma, černou kůži.
A co dělá Karen celý den? Sedí na stromě a tře si klitoris.
K čemu ti je ta vakcína?
K čemu ti je, Karen?
Byla jsem na ni tak naštvaná.
A googlila jsem si ji… Znáte to, když někoho nenávidíte
a začnete si je proklepávat, abyste se o nich dozvěděli víc věcí,
které vás jen utvrdí v nenávisti. Znáte to?
A to jsem udělala s orangutankou Karen.
Hledala jsem: „Karen, orangutanka, San Diego“.
Našla jsem spoustu jiných věcí,
ale pak jsem se dostala k orangutance Karen.
Mé úhlavní nepřítelkyni.
A dočetla jsem se, mí drazí, že orangutanka Karen byla
jednou z prvních opic, které v 90. letech podstoupily operaci srdce.
Dáváme tý mrše moc šancí.
Co to děláme?
Karen, mělas štěstí. Ale chytíš-li covid, nedá se nic dělat, jasné?
Užila sis 25 pěkných let, Karen.
Proč se tě tak držíme?
Dostat tu vakcínu dřív než já.
Miluju zvířata.
Nevykládejte si to špatně.
Mám psa.
A to je krásné. Děkuji. Ano.
Jo.
Je boží.
Je jí zhruba osm let.
Mám ji dva roky. Takže ano, je z ulice. Není zač.
Jo. Je důležité to říct.
Sleduju spoustu účtů se zvířaty na Instagramu
a lidi tam často zveřejní fotku zvířete
s hashtagem jako „Kdozachránilkoho?“
Jako by říkali „Já ji zachránila prdel.“
Viděla jsem ji a řekla: „Pokud chceš žít, pojď se mnou.“
Takovou to má dynamiku.
„Vytáhni si tu hlavu z prdele. Jdeme.“
A je tak roztomilá.
Je to maličký teriér, andílek do kapsy.
Je boží.
A asi po týdnu, co jsem ji měla, jsem si uvědomila,
že nemůžu mít příliš pěkného psa.
Protože když máte pěknéhoho psa, lidi se s vámi chtějí bavit na ulici.
Jsem starý protiva a ona je nádherná a hned se chtějí přátelit.
Znáte to, procházíme se a lidi se ptají: „Je přátelská?“
A já říkám: „Ne. Nejsem.“
A jdu dál.
Je to pravda.
Hlavně ráno.
Nejsem ranní typ a myslela jsem, že ona to změní.
Říkala jsem si:
„Když budu mít psa, budu každý den vstávat brzy
a začínat den svižnou procházkou.“
Dvacet až třicet minut každé ráno.
A to samozřejmě nastartuje řadu změn.
Protože pak přijdu domů a dám si zdravou snídani.
Něco jako půl melounu s kopečkem tvarohu.
Víte? Říkala jsem si, že to zvládnu. A až to dokážu,
naučím se konečně hrát sudoku.
To zvládnu pak.
V tu chvíli se už budou scénáře psát samy.
A pak začnu fungovat na vysoké úrovni.
Začnu řešit problémy světa. Jsem nejlepší, funguju na výši.
Teď zvedám telefon a říkám:
„Izraeli, zlato, mám na druhé lince Palestinu.
A my to vyřešíme.
Mám plán.
Jsem vzhůru už od osmi ráno.“
Jo, měla jsem velké sny…
Ale nedošlo na ně.
Každé ráno se probudím, převalím se na bok, kouknu na ni
a řeknu jí: „Jestli chceš, vyčůrej se do postele.“
Beze všeho. Zchrupla bych si ještě 10 minut.
Proč ne?“
Nejsem ranní člověk a myslím, že opravdoví páníčci,
kteří mají psa už dlouho, jsou vzhůru.
Budí se za rozbřesku, ráno se protahují.
Jsou venku. Očekávají oční kontakt. Jo?
Chtějí s vámi na ulici navazovat kontakt.
Když ráno venčím psa, nemám na sobě podprsenku.
Ne, nemám.
To jediné, co byste o mně měli vědět,
je, že na mě nemáte mluvit, když se mi pohupujou.
To je všechno.
Nemluv se mnou, když se mi houpu.
Až budu kandidovat, bude to má platforma.
„2024. Naomi Ekperigin. Nemluv se mnou, když se mi houpou.“
To bude ono. Přísahám.
Ale tu fenku miluju. Je skvělá.
Je vážně skvělá, protože díky ní mám se svym žiďulkou, přítelem,
po všech těch letech o čem mluvit.
Jsme spolu už skoro 12 let.
Jo. To jde, co?
Skoro 12 let.
A pokud počítáte i rok 2020, jsme spolu 38 let.
Takže už je to dlouho.
Pořád se hluboce milujeme. Je to kouzelné.
Je tu někdo z rasově smíšeného páru?
Někdo?
Ano. To je budoucnost, kterou chtějí liberálové.
Je to super.
Nevím, jak to máte vy,
ale když jdu s mým žiďulkou po ulici,
nikdo si nemyslí, že jsme spolu.
Nedošlo jim to spojení mezi námi dvěma.
Žiďulka si myslí, že je to tím, že je menší.
A já na to: „Jsi optimista.“
Ale aby bylo jasno, když cestujeme, spím v extra velké posteli.
Sežeňte si kluka, co splňuje normy přepravy.
Poslouchejte. Sbalte si ho do tašky a jeďte. Jasný?
Ale o to nejde, když jdeme ven a přijde do restaurace,
servírka se zeptá: „Patříte k sobě?
Patříte k sobě?“
A my se držíme za ruce a za námi nikdo není.
„Ano, patříme k sobě.“
A ona na to: „Co?“
A já: „Ne. Jsem jeho domácí pečovatelka.“
Chtěli jsme stihnout akční nabídku.“
Děje se to pořád.
A taky když jdeme nakupovat. Trader Joe's, moje oblíbené místo.
Většinou je to tam bezpečné.
Ale jsme v Trader Joe's. Jdeme k pokladně.
Jak vypadá situace? Dva milenci, jeden vozík.
Přijdeme na řadu a pokladník se podívá na žiďulku.
Nejdřív se podívají na něj
a zeptají se ho:
„Pane, nejste tu pod nátlakem?
Mrkněte dvakrát, jestli Vám ubližuje.“
Hodně se ho vyptávají, jako:
„Pane, vy patříte k sobě? To je váš vozík?“
A ten den jsem měla ránu.
Tak říkám: „Ano. Jsme tu spolu.
Když jsme se naposledy líbali, omylem jsem mu krkla do pusy.
Ano, patříme k době.“
Neudělala jsem to schválně.
Stalo se to.
Po 11 letech se líbáte, víte, že to na vás jde a neodvrátíte se.
Prostě se to stane. Jen se pro to rozhodnete. Znáte to?
Ale nejhorší to bylo naposled v LA.
Máme na ulici bezdomovce, protože Amerika je kapitalistické peklo
a nestará se o své zranitelné občany.
Je vždy na našem bloku. Jsou to už roky. Je to náš chlap.
My na něj: „Ahoj. Jak je? Chceš dolar? Něco k jídlu?“
A jednoho dne šel žiďulka po ulici sám
a narazil na něj.
A ten mu říká:
„Co je s tvou spolubydlící?
Kde máš spolubydlící?
Jste vždycky spolu. Kde máš spolubydlící?“
A tenhle chlap nás viděl, jak se objímáme v dešti na rohu ulice
jako bychom byli v závěrečné scéně románu Charlotte Brontëové.
Ví, že jsme pár. Jasné?
Ví, že jsme pár. Vtipkoval.
A žiďulka mu řekl tohle:
„Jsme pár. Je moje holka. Žijeme spolu.“
A on na to:
„Jo, taky jsem měl jednou černošku,
ale nevydrželo to, protože mě nutila dělat nový věci.“
A já: „Pane, proto jste na ulici.
Měl jste poslouchat svou černošku,
protože vás budeme nutit dělat nové věci.
Jako chodit na terapii. Dobře?
Jako učit se prát povlečení.
Jako stříhat si nehty.
To černošky dělají.
Řeknu to na rovinu.
Neštve mě to, že skončil na ulici, ale to, že je vůl.
Jeremy byl velmi hrubý.
Jmenuje se Jeremy.
To jsem měla říct hned. Jeremy. Hrubián.
Bože, říkal: „Vy jste pár? Se spolubydlící?“
Je šílené nemyslet si, že jsme pár.
To je jedna sorta.
A druhá je vychýlená na druhou stranu,
a ti jsou posedlí tím, abychom měli děti,
protože já jsem černoška a on běloch.
Všichni jsou tak nadšení.
Říkají: „Kdy budeš mít děti? Vaše děti budou rozkošné.“
„Musíš mít děti. Budou rozkošné.“
Bože. Kdy už budeš mít děti? Budou rozkošné.“
A já na to: „Proč jsou na to dítě tak nadržení,
jen protože bude béžové? Já to nechápu.“
Proč?
Stejně všechny vypadají jako pečené brambory, když se narodí.
Navíc nemám motivaci mít dítě.
Jako pokušení si ho udělat.
Možná bych si adoptovala puberťáka, kluka na práci.
Ale necítím… Nevím.
Nikdy jsem neměla ten pocit:
„Musíme zachovat DNA naší rodiny.“
Mám klinickou depresi,
jsem napůl slepá a dvakrát jsem měla rovnátka.
Takže si můžu na rovinu říct, že pokrevní linie končí tady.
Nemyslíte?
Odteď už to jde jen z kopce.
Není zač.
A nechci to.
Navíc jsem uvnitř stará. Nemůžu vychovávat dítě.
Nemám na to energii.
Dobře, něco by mě zajímalo.
Chtěla jsem se zeptat, kolika z vás je přes 30.
Spousta přátel.
Paráda.
Vy mladší nic neříkejte,
protože vidím jiskru ve vašich očích, která mě oslňuje.
Vážně nemusíte.
Moji třicátníci, protože vím, že je vás hodně.
Páni, na lidi, kterým je přes 30 let, jste živí.
Ale řeknu tohle.
Moji třicátníci, už jste někdy slyšeli, jak někdo mluví,
a řekli jste si: „Tobě je 22.“
Jo.
To se mi stalo v LA.
Šla jsem po ulici a zaslechla dvě mladé bělošky.
Bavily se… Moc jsem toho neslyšela.
Vyměnily si jen 2 věty. Jen dvojverší.
Přesto to bylo tak bohaté, hned jsem se dozvěděla vše.
A bylo to skutečné. Jedna jen tak říká.
Nebyla ve stresu. Jen říká: „Cítím se tlustá.“
A její kamarádka na to: „Sklapni! Jsi nádherná!“
Dobře, zlatíčko.
Uklidni se.
Tak podle mě poznáte, že někomu je něco přes 20.
Tak se chováte, když poprvé platíte nájem a těšíte se na to.
Znáte to?
„Já jsem koupila tu tapisérii.“
Takovou energii mám na mysli.
Je mi přes třicet a s přáteli se takhle nebavíme.
Když někdo řekne „Cítím se tlustá,“
my ostatní odpovíme: „No a, já taky.“
Nemůžu ti s tím pomoct.
Taky s tím bojuju.
Jediné, co pro tebe ve svém věku můžu udělat, je sendvič.
Můžu ti udělat teplé jídlo, ale psychicky tě nepodržím.
Ne, to nedokážu.
Ale když vám je něco přes dvacet, máte v sobě vášeň.
Rozohníte se a vykřiknete: „Zklapni, holka. Jsi k sežrání.“
Ale teď říkáte: „Ne, zlato. Jsi asistentka.
Ty…
Nejsi hvězda, dokud se nedokážeš někomu podívat do očí
a říct ‚Potřebuju si odpočinout od Maui.‘“
Děkuju.
Překlad titulků: Martin Lauer