NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Pozdravite Naomi Ekperigin!
Da.
Ovo je dobro.
Ovo je dobro za sve nas.
Prestanite!
Prestanite. Lijepo je imati podršku,
ali ipak sam donijela torbicu na pozornicu.
Jesam. Zato što vas ne poznajem.
Dobro? Uopće vas ne poznajem,
a iz Harlema sam i moram paziti na svoje stvari.
Držim je na oku. Sad se mogu opustiti i usredotočiti.
Tako sam sretna što sam u New Yorku, dragi moji!
Krasno. Divno.
Trebalo mi je to.
Živim u Los Angelesu. Ne preporučujem ga.
Uistinu.
Znam da je uobičajeno da Njujorčanka ne voli L. A.,
ali to je moja istina.
A ja sam zviždačica, ako ništa drugo.
Riječ je o sitnicama. Nisam sportski tip i…
Shvaćam prirodne zakone.
Znam da Zemlja ima jedno Sunce.
Međutim, Sunce je drukčije u Los Angelesu.
Drukčije je.
Zbilja, dragi moji. Jače je i agresivnije.
Osuđujuće je.
Tako je. To je činjenica.
Imam tamne zavjese u sobi
zato što sam odrasla žena i imam što skrivati. Naravno.
A ipak, svako jutro
budi me jedan jedini trak sunca.
Dobro? Jedan trak između zavjese i prozorskog okvira
svako me jutro pogodi u oko i kaže mi:
„Zašto ne pješačiš?”
To je to.
To žele. Žele da pješačite.
Neće me zavarati. Pješačenje je dramatično hodanje.
Neće me zavarati.
Ni ljudi iz L. A. -a ne vole L. A.
Znam zato što…
Istina je. Kad sam se doselila, bila sam svježa i mlada.
Mislila sam: „Došla sam! Što da radim?”
Rekli su mi: „Tek si stigla u Los Angeles?
Znaš kamo moraš ići? U San Diego.”
Da.
Zašto ne u San Francisco, Santa Barbaru, Ojai,
Big Bear, Big Sur, Palm Springs?
Zašto ne ostati ovdje? Shvaćate?
Kad dođete u New York, nitko ne pita: „Jesi li bila u Hobokenu?”
Ne.
Ovdje je dobro.
Čak možete otploviti na Staten Island.
Ali u L. A.-u vam kažu: „Dobro došli! Spakirajte se!”
Ne sviđa vam se to.
Ipak, išla sam na preporučeni izlet.
Otišla sam u Palm Springs.
Dobro? To je pustinjski grad dva sata vožnje od L. A.-a.
Mislila sam da mi se neće svidjeti u pustinji
jer se ne volim znojiti u javnosti,
ali bila sam oduševljena.
Sviđa mi se Palm Springs zato što…
Kako da kažem?
Kad se želim posvetiti samopomoći,
kad želim pobjeći od svega,
volim zamišljati da sam junakinja u filmu Nancy Meyers.
Da. To činim kad se želim dobro osjećati.
Ako ne znate filmove Nancy Meyers,
to su: Ljubav nema pravila, Previše je složeno, Ljubav i praznici…
Kad god se Diane Keaton zaigra.
Ako niste gledali filmove Nancy Meyers, objasnit ću vam.
Kao prvo, zamislite da sam bjelkinja.
U pedesetima sam. Ili u šezdesetima.
Živim u valunzima.
Živim u trenutku.
Zovem se Margot s T na kraju.
Nosim odjeću boje slonovače, kremasto smeđu i bež.
Da.
Zagasito bijelu, ecru.
Sve je na meni široko, a utegnuto.
Tako se furam.
U nekom trenutku u filmu
ispijat ću s prijateljicom kalifornijsko bijelo vino.
Reći ću: „Koliko godina ima njegova nova žena?”
Ukratko, to je svaki film Nancy Meyers.
Hvala. Istina je.
Zbilja je istina.
Njegova nova žena uvijek je premlada.
Takav je bio Palm Springs. Bjelačka dekadencija.
Sa sudoperima za nju i za njega.
Shvaćate? To je ta razina.
Zabavno je biti crnkinja u Palm Springsu.
Nitko ne zna odakle ste.
Možete započeti sa zviždačkom kampanjom.
U restoranu se pitaju: „Je li to Michelle?”
Kažem im: „Ne.
Nije.
Ali uzet ću besplatno predjelo.”
Da. Odsjeli smo u hotelu u koji možete dovesti psa,
što me inače ne bi zanimalo, ali nešto mi se dogodilo.
Čim me zapuhnuo vrući zrak u L. A.-u,
pomislila sam: „Želim psa i podcast.”
Shvaćate? Istog trena.
Dakle, stari crni labrador sjedio je pored bazena.
Volim stare pse. Stari si psi moja furka.
Istina je.
Ne želim psa koji počne skakati i lajati čim čuje zvono.
Želim psa koji čuje zvono i pomisli:
„Hoćeš li otvoriti?”
Shvaćate? Ni ne ustane.
Ne diže se iz kreveta.
Takav je bio onaj crni labrador. Miran.
Usto, u Palm Springsu je 38°.
Ja i stara labradorica bile smo dvije crnkinje u hladu.
Bile smo prijateljice. Skompale smo se.
Nakon što sam deset minuta mazila psa,
došle su dvije starije bjelkinje.
Ravno iz Nancynog filma.
Došle su jer je jedna bila vlasnica psa.
Pitale su me tko sam i predstavile se.
Zvale su se Susan i Jan.
Palm Springs, volim te.
Odlično.
Počele smo čavrljati. Nadala sam se da su Susan i Jan par,
ali bile su samo prijateljice. Mislila sam: „Dosadno, ali nastavite.”
Čavrljamo. One su najbolje prijateljice.
Na odmoru su. Na proputovanju.
Jan me se jako dojmila.
Ostala mi je u srcu, ljudi.
Jan je živjela na Mauiju, na Havajima,
a bila je na odmoru u Palm Springsu.
Da, dragi moji.
U jednom trenutku razgovora Jan mi je mrtva ozbiljna rekla:
„Znam da ljudi idu na odmor na Maui,
ali ja ponekad trebam odmor od Mauija.”
Što?!
Ljudi, to je Janina najluđa izjava.
Rekla sam joj: „Jan, opaka si.
Dobro, Jan. Shvaćam.
Obraćaš mi se kao da nisam crnkinja u Americi. Nastavi.
Nastavi, Jan.”
Poslije je dodala: „Dok sam na kopnu…”
„Dobro. Povuci to, Jan.
Pretjerala si. Vjerojatno si iz Indiane.”
Rekla je: „Dok sam na kopnu, mislila sam posjetiti brata, ali ne znam.”
Jan se živo jebe za brata, ljudi!
To je Janin odmor!
Bože! Želim biti Jan u ovom životu!
Trenutačno se osjećam kao Susan. Samo se šlepam. Shvaćate?
Ali Jan radi rezervacije, dragi moji.
Ona vas priprema za uspjeh.
Tako se osjećam. Mislila sam kako da prizovem Jan.
Kako da budem Jan koja želim biti? Kako?
Kad mi se dogodi manja nezgoda, kad se udarim u prst,
kažem: „Trebam odmor od Mauija.”
Ali to nije to.
Jan je bila u šezdesetima, imala je dva odrasla sina
i uživala je u životu.
To je joie de vivre, dragi moji.
Jan je imala ljubavnike i slikala akvarele.
Jan je uspjela.
Uspjela je.
Starija je od mene, ali mlađa duhom.
Jan uživa u životu,
a ja volim sjediti pod tušem. Dakle…
Morate probati. Ne gledajte me tako. Super je sjediti pod tušem.
Dobro je sjediti pod tušem kad se želite oprati,
ali i malo predahnuti.
Shvaćate?
Obožavam to.
Samo sjednem. Ne želim se skuhati, kao u kadi.
Ne sviđa mi se to.
Samo sjednete. Opustite se, dok voda pada po vama.
Čini vam se da ste u ritam i blues spotu iz 1990-ih.
I to je predivno.
Romantično je.
Nešto za vas.
Uglavnom,
ja sam stara duša.
To su mi stalno govorili kad sam bila dijete.
Odrasli su govorili da sam stara duša.
Ukratko, nisam se igrala lovice.
Sjedila sam u uglu i čitala knjigu.
Zauvijek prijateljice zato što su zaposlene.
Dobro? Jesu.
Mislila sam: „Poduzetnice. To!”
Uvijek sam željela biti odrasla.
Voljela sam se družiti s odraslima.
Gledala sam ih i mislila: „Imaju tako jezive poglede.
Što su vidjeli? Oni su ljušture!”
Bila sam opsjednuta.
Kao jedinica samohrane majke
nekad sam sjedila u zapećku.
Mama bi rekla: „Idemo kod Pam. Sjedni tamo.”
Crnkinje znaju što mislim.
I tako, sjedila bih tamo.
Kad ste dijete, možete se prišuljati.
Odrasli zaborave na vas.
To sam najviše voljela. Pojavila bih se sa sokom,
upala u razgovor i rekla:
„Gail, kako je prošao razvod?”
Trebalo mi je to.
Pila sam sok i slušala tračeve.
Bila sam takva od malih nogu.
Gail bi mi sve rekla. Trebala je nekog nepristranog.
Zato sam bila tamo.
To mi je bilo najdraže.
Zato sam tako stara u duši.
Znate li zašto sam još stara u duši?
Imam mnogo bijesa u sebi, što vas postara.
Da, gnjev vas postara.
Sindrom iritabilnog crijeva je bijes, dragi moji. I ja ga imam.
Recimo, ljuta sam zbog nečeg, ali ne znam što da radim s tim.
Novo je da se ljutim zbog nevažnih stvari
koje nemaju veze sa mnom.
Imate li vi krivo usmjerene ispade bijesa?
Ja ih stalno imam.
Stalno.
Ne pomaže što sam znatiželjna i što se volim petljati u tuđe stvari.
To mi pomaže da se ljutim zbog stvari koje me se ne tiču.
Ako se par pored mene u restoranu svađa, ne odlazim dok ne vidim kako je završilo.
Samo kažem: „Pričekajte s računom.
Curo, trebaš li prijevoz?
Dođi živjeti sa mnom. On je glup.”
Učinila bih to.
Zbilja.
Uvijek bih to učinila.
Uvijek pronađem nešto,
neki važan razlog zbog kojeg ću se uzrujati.
Vidjela sam odraslog muškarca s bradom
kako pije čokoladno mlijeko.
Razbjesnila sam se.
Pomislila sam: „Kako možeš piti čokoladno mlijeko?
Ovo nije vrtić. Život nije igra.
Ocean gori. Shvaćaš?
Vatra je na vodi.
Kako možeš piti čokoladno mlijeko dok ocean gori?”
Eto zbog čega se ljutim.
Sad znate.
Moram pustiti budalu da pijucka Nesquik
i moram nazvati odvjetnike. Shvaćate?
Moram se usredotočiti.
Zbog čega sam uistinu ljuta?
Uvijek isto. A nije pomoglo ni to što je bio bijelac.
Kad god vidim bijelca koji je dobro, sumnjičava sam.
Odmah pomislim: „Što planiraš?”
Jednom sam srela mladog bijelca u formi.
Trčao je, ali morao je stati na semaforu.
Trčao je na mjestu. Održavao je puls.
Nije imao majicu. Hvalisavac.
Imao je slušalice u ušima i smijuljio se sam sa sobom.
Imala sam viziju kako mu čupam slušalice iz ušiju
i govorim: „Što je smiješno?”
Zašto sam bila tako bezobrazna?
Nisam to učinila, ali htjela sam.
Shvatila sam zašto. Znate li zašto, dragi moji?
Ne vjerujem toj bjelačkoj radosti
zato što…
To se događa već godinama.
Dugo sam sumnjala, ali nije ono što mislite.
Ne vjerujem bjelačkim muškarcima jer su većina njih bili bjelački dječaci.
Kao dijete iz 1980-ih i 1990-ih,
u svim filmovima i serijama koje sam gledala
bio je bjelački dječačić koji je upao u nevolju i imao lošu vibru.
Dobro? Mali bjelački dječaci vole se sprijateljiti s izvanzemaljcima.
Dobro?
Otići će nekamo i naći gremlina.
Doživljavaju bliske susrete treće vrste.
Koje su druge dvije?
Koje su to druge dvije vrste?
Ne znamo!
Da, mali bjelački dječaci.
Mali bjelački dječaci vole otvoriti portal u drugu dimenziju.
Kuje će otvoriti portal i pustiti vas da to riješite.
To je činjenica. Jeste li gledali film Vrata?
Iz 1999. je. Jako je utjecao na mene.
Radi se o dva mala bijelca
sama kod kuće za vikend
koji otvore prolaz u pakao.
Zašto nisu naručili pizzu kao svi ostali?
Zato im ne vjerujem.
Ništa me ne straši u tolikoj mjeri.
Nijedan me prizor neće tako uzdrmati
kao kad vidim jednog ili više bjelačkih dječaka na biciklima.
Kad ih vidim na biciklu, pobjegnem.
Zato što to znači da se sprema poltergeist.
Ne želim nastradati.
Moram to reći.
Želim živjeti.
Želim živjeti, dragi moji.
Cijepila sam se. Mislim na druge.
Jako sam sretna. Znate?
Sretna sam što sam se cijepila. Dugo sam čekala cjepivo.
Sjećate se? Polako su ga uvodili.
Čekali smo da dođemo na red. Nisam htjela čekati.
Stalno sam osvježavala stranicu kao da kupujem karte za BTS.
Mislila sam: „Kad ću doći na red?”
A okružna web stranica rekla je: „Kujo, nisi ti važna.”
Odbili su me.
Čekala sam mjesecima da dođem na red za cijepljenje.
Dok sam čekala cjepivo,
pročitala sam članak o zoološkom vrtu u San Diegu
koji je cijepio sve orangutane protiv bolesti COVID-19.
Ljudi!
Dok sam ja čekala cjepivo, orangutani su ga već bili primili!
Orangutan je zakašljao, a uprava zoološkog vrta je rekla:
„Nećemo to dopustiti. Ne našim građanima.”
Odmah sam proguglala: „Mogu li dobiti stanište?”
Shvaćate?
Ako ih cijepe i tako paze na njih,
odmah se selim u zoološki vrt.
Shvatila sam kroz 2020. da mogu napredovati u zatvorenome.
Zašto ne, dragi moji?
Dajte kuji stanište!
Istina je.
Kažem vam, bila bih bolja od drugih životinja u zoološkom vrtu.
Kad odete u zoološki vrt, životinje se skrivaju iza kamena.
Kad dođe skupina školaraca, ja ću se pokazati.
Pričat ću viceve djeci bez prestanka.
Ako će me onda cijepiti.
Uzrujao me taj članak dok sam čekala cijepljenje.
Shvatila sam to osobno, pogotovo kad sam pročitala
da se jedna orangutanica u zoološkom vrtu zove Karen.
Molim vas! Pomislila sam: „Zoološki vrt u San Diegu je zao.
Dobro znaju što rade.”
Orangutanica Karen se cijepila.
A ja sam svaki dan išla u ljekarnu prije zatvaranja,
kao da sam Oliver Twist.
„Molim vas, gospodine. Mogu li dobiti cjepivo?
Mogu li ga dobiti prije nego što se pokvari?”
Cjepivo je bilo osjetljivo.
Imali ste samo šest sati. Sad ili nikad. Poput zrelog avokada.
Guacamole ili smrt.
Pitala sam: „Mogu li se cijepiti?” Nisam mogla.
Zašto orangutanica Karen treba cjepivo?
Ja imam prethodno utvrđene bolesti.
Astmu, crnu put… Dobro?
Ovdje sam. Što Karen radi? Sjedi na drvetu i trlja klitoris.
Što će ti cjepivo?
Što će ti cjepivo, Karen?
Bila sam ljuta na Karen.
Proguglala sam je. Baš kao kad nekog mrzite
i počnete ga istraživati da saznate još informacija
koje će poduprijeti vašu mržnju?
Istražila sam orangutanicu Karen.
Guglala sam: „Karen, orangutanica, San Diego.”
Dobila sam svašta.
Ali našla sam pravu orangutanicu Karen.
Moju neprijateljicu.
Pročitala sam, dragi moji, da je orangutanica Karen bila
jedna od prvih primata
na kojima su 1990-ih radili operaciju na otvorenom srcu.
Dajemo kuji previše prilika.
Što radimo?
Karen, dobro si živjela. Ako imaš coronu, imaš je.
Dobro?
Imala si dobrih 25 godina, Karen.
Zašto te želimo zadržati?
Cijepila se prije mene.
Inače volim životinje.
Nemojte me krivo shvatiti.
Imam psa.
To je lijepo. Da, hvala vam.
Da.
Predivna je.
Ima otprilike osam godina.
Imam je dvije godine. Da, iz prihvata je. Nema na čemu.
Da. Treba to reći.
Pratim profile mnogih životinja na Instagramu.
Neki ljudi stave sliku životinje i napišu:
„#tkojekogaspasio?”
Naravno, ja sam njoj spasila dupe.
Rekla sam joj: „Dođi sa mnom ako želiš živjeti.”
To je ta veza.
„Izvuci nos iz dupeta i idemo!”
I jako je slatka, ljudi.
Ona je malteški terijer, majušni anđeo.
Prekrasna je.
Kad sam je imala tjedan dana, shvatila sam
da ne mogu imati lijepog psa.
Kad imate lijepog psa, ljudi žele razgovarati na ulici.
Ja sam čangrizava, a ona divna i žele se povezati s nama.
U prolazu me pitaju: „Je li dobra?”
Kažem im: „Ne, nisam!”
I odem.
Istina je.
Pogotovo ujutro.
Nisam jutarnji tip i mislila sam da će pas to promijeniti.
Znate? Mislila sam:
„Imam psa, što znači da ću se buditi rano
i započeti dan brzom šetnjom.”
Otprilike 20-30 minuta svako jutro.
Naravno, to će dovesti do mnogih promjena.
Nakon toga doći ću kući i zdravo doručkovati.
Recimo, pola dinje i žlicu zrnatog sira.
Mislila sam da mogu.
Onda ću naučiti rješavati sudoku.
Učinit ću to.
Dotad će se scenariji već sami napisati.
Nakon toga funkcionirat ću na višoj razini.
Rješavat ću svjetske probleme. Bit ću najbolja verzija sebe.
Podići ću slušalicu i reći:
„Izraele, slušaj. Palestina je na liniji.
Riješit ćemo to.
Imam plan.
Budna sam od 8 h.”
Imala sam velike snove.
Ali nisu se ostvarili.
Svako jutro se probudim, okrenem, vidim psa i kažem mu:
„Možeš piškiti u krevet.
Slobodno. Ubit ću oko još deset minuta.
Zašto ne?”
Nisam jutarnji tip, a mislim da pravi ljubitelji pasa,
oni koji dugo imaju psa, ustaju rano.
Ustaju sa suncem i rade jutarnje vježbe.
Vani su. Očekuju da ih gledate u oči.
Žele se družiti na ulici.
Kad ujutro šećem psa, bez grudnjaka sam.
Bez grudnjaka.
A nešto morate znati o meni. Ne obraćajte mi se dok se njišu.
Upravo tako.
Tako je. Ne obraćajte mi se dok se njišu.
Da se kandidiram, to bi mi bio moto.
„2024. Naomi Ekperigin. Ne obraćajte mi se dok se njišu.”
To bi bilo to. Zbilja.
Volim svoju savršenu kujicu.
Dobro je što zbog nje ja i moj židovski dečko
imamo o čemu razgovarati nakon toliko godina.
Zajedno smo gotovo 12 godina.
Da, zar ne?
Gotovo 12 godina.
Ako računate 2020., zajedno smo 38 godina.
Dakle, prošlo je mnogo vremena.
Još se jako volimo, što je čarobno.
Ima li ovdje međurasnih parova?
Ima li koga?
Da. To je budućnost koju liberali žele.
Sviđa nam se.
Ne znam za vas,
ali kad smo moj dečko i ja vani,
nitko ne misli da smo zajedno.
Ne mogu pojmiti da smo nas dvoje u vezi.
On misli da je to zato što je niži od mene.
Mislim da je optimist.
Iako tražim nešto dulji krevet kad sam na putovanju.
Vaš dečko mora odgovarati uvjetima prijevoza. Poslušajte me.
Spakirajte ga u ručnu prtljagu.
Nije u tome stvar. Kad smo vani,
ako uđemo u restoran,
hostesa nas pita: „Vas dvoje ste zajedno?
Zajedno ste?”
Nije primijetila da se držimo za ruke i da nema nikog iza nas.
„Da, zajedno smo.”
A ona se čudi.
Tad kažem: „Ne, ja sam njegovateljica. Pomažem mu.
Možemo li dobiti popust?”
Uvijek isto.
I kad idemo u kupovinu u Trader Joe's, moju omiljenu trgovinu.
Obično je ondje sigurno.
Dakle, u uđemo u Trader Joe's i idemo prema blagajni.
Što se događa? Dvoje ljubavnika, jedna kolica.
Dođemo na blagajnu, a blagajnica pogleda mog dečka.
Uvijek prvo pogledaju njega.
Pogleda ga i kaže:
„Gospodine, jeste li pod prisilom?
Trepnite dvaput ako vas maltretira.”
Jako je pažljiva. Kaže mu:
„Gospodine, vi ste zajedno? To su vaša kolica?”
Jednom sam bila raspoložena.
Rekla sam: „Da, zajedno smo.
Kad smo se poljubili, podrignula sam mu u usta.
Da, zajedno smo!”
Nisam mu namjerno podrignula u usta.
Dogodilo se.
Nakon 11 godina, ako vam dođe, više se ne suzdržavate.
Tako je. Jednostavno to odlučite.
Nedavno se dogodilo nešto nevjerojatno. Bili smo u L. A.-u.
Imamo susjeda beskućnika jer je Amerika kapitalistički pakao
i ne brine se za najranjivije građane. I…
I uvijek je u ulici. Znamo se godinama.
Pozdravljamo ga. Pitamo ga treba li dobar ili hranu. Naš je.
Jednog dana moj je dečko bio sam
kad je naišao na njega.
A čovjek ga je upitao:
„Što je s tvojom cimericom?
Gdje ti je cimerica? Uvijek ste zajedno. Gdje je?”
Taj čovjek nas je vidio kako se grlimo na kiši na uglu
kao da smo ispali iz Bronteinog romana.
Zna da smo zajedno. Dobro?
Zna da smo zajedno. Bio je zao.
Dečko mu je rekao:
„Ona mi je partnerica. Živimo zajedno.”
Odgovorio je:
„Jednom sam imao crnkinju za curu.
Nije potrajalo jer je htjela da radim novotarije.”
Rekla sam: „Zato nemaš smještaj.
Trebao si slušati svoju crnačku djevojku.
Da, tjerat ćemo vas na novotarije.
Novotarije poput psihološkog savjetovanja.
Novotarije poput pranja plahti.
Novotarije poput rezanja noktiju.”
Crnkinje to rade.
Znate, nisam ljuta na njega jer je beskućnik, nego jer je gad.
Jeremy je bio nepristojan.
Zove se Jeremy. Trebala sam odmah reći.
Rekao je: „Zajedno ste? Cimerica?”
Ludo je što, s jedne strane, misle da nismo zajedno.
S druge strane je potpuna suprotnost.
Opsjednuti su time da imamo djecu.
Žele to jer sam ja crnkinja, a on bijelac.
Svi su jako uzbuđeni.
Kažu: „Kad ćete imati djecu? Vaša će djeca biti divna.”
„Morate imati djecu. Bit će divna.”
„Kad ćete imati djecu? Bit će divna.”
Zašto su svi napaljeni na tu bebu samo zato što će biti bež?
Ne razumijem.
Zašto?
Sve novorođene bebe izgledaju kao pečeni krumpiri.
Osim toga, nemam želju za bebom.
Nisam u iskušenju da rađam.
Možda bih usvojila tinejdžera kojeg mogu zaposliti.
Ali ne osjećam se… Ne znam.
Nikad nisam imala stav:
„Moramo očuvati obiteljski DNK.”
Ljudi, imam kliničku depresiju,
poluslijepa sam i dvaput sam nosila zubni aparatić.
Mislim da možemo reći da obitelj završava sa mnom.
Zar ne?
Nadalje je sve recesivno.
Nema na čemu.
Ne želim.
Osim toga, stara sam u duši. Ne mogu odgajati dijete.
Nemam toliko energije.
Dobro, ljudi. Da vidimo.
Htjela sam pitati koliko je vas starije od 30.
Mnogo prijatelja.
Divno.
Svi mlađi od 30, šutite.
Zasljepljuje me bljesak u vašim očima.
Nema potrebe.
Znači, ima nas mnogo starijih od 30.
Previše ste uzbuđeni za nekog starijeg od 30.
Moram nešto reći.
Stariji od 30, jeste li ikad čuli nekoga kako govori
i pomislili: „Imaš 22 godine.”
Da, samo naprijed.
Dogodilo se u L. A.-u.
U prolazu sam čula dvije mlade bjelkinje.
Načula sam razgovor. Ništa mnogo.
Samo dvije rečenice. Zapravo, dvostih.
Ali bio je sadržajan. Sve mi je objasnio.
Bilo je sjajno. Jedna od njih opušteno je izjavila:
„Osjećam se debelo.”
A prijateljica joj je rekla: „Umukni! Divna si!”
Dobro, djevojčice.
Smiri se.
Tako to izgleda u ranim 20-ima.
To radite kad ste uzbuđeni jer ste počeli plaćati stanarinu.
Znate?
„Ja sam kupila ovu tapiseriju.”
Znate? To je ta vibra.
Mi koji smo u 30-ima ne razgovaramo tako.
Kad netko kaže: „Osjećam se debelo”, sve ostale kažu: „Kujo, i ja!
Ne mogu te raspoložiti.
I ja se borim.
U 30-ima ti mogu pomoći tako da ti napravim sendvič.
Mogu ti nešto skuhati, ali ne mogu te spasiti od očaja.
Ne mogu.”
Kad ste u ranim 20-ima, ta je ljubav agresivna.
Nabrijani ste i kažete: „Šuti, curo! Ti si kraljica!”
Pomislim: „Ne, dušo. Ti si administratorica.
Ti…
nisi kraljica sve dok nisi u stanju reći:
‘Trebam odmor od Mauija’.”
Hvala.
Prijevod titlova: Andrea Šimunić