СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Вітайте Браяна Сімпсона!
Так.
Ви знаєте, що сотні років
темношкірі вимагали виплати репарацій.
Щоразу, коли я заводив про це розмову, казали:
«Це ж нереально».
«Вас же 13% від населення».
«Америка не може роздавати всім гроші».
А потім сталася пандемія.
Я кажу: «Ви, гівнюки, маєте трильйони доларів…»
«Де в дідька наші гроші?»
Дайте темношкірим людям грошей.
Так.
Справді. Це не жарт. Це — вихід із ситуації.
Безплатну медицину теж. Може, дозволимо вам казати «ніга».
Усе можливо.
Не люблять, коли ми протестуємо. Збираємося групами, то люди бісяться.
Америка ставиться до темношкірих, як касири до дрібних грошей.
За законом, нас мають приймати скрізь…
А якщо нас понад чотирьох-п'яти,
кажуть: «Якого біса?»
А це ж неправильно.
А стрілянина з поліцією…
Копи стріляють у неозброєних темношкірих, кажуть: «Я боявся за своє життя».
«Він був швидкий».
Єдина робота, де так можна.
Верховний суд постановив, що поліціянт може відкрити вогонь,
якщо боїться за своє життя.
Якщо вони бояться, то можуть вас застрелити. Нічого не поробиш. Гаразд.
Можеш убити засранця, якщо боїшся,
але перед тим, як стати копом,
перевіримо, чого ти боїшся.
Це ж слушно.
У буквальному сенсі.
Випускним екзаменом Поліційної академії
мусить бути будинок із привидами.
Але, замість скелетів і відьом,
там мають бути темношкірі люди, які займаються своїми справами.
Маєте пройти від двору перед будинком до барбекю на задньому дворі,
нікого не вбивши. Розумієте?
Значок отримаєте біля гриля.
Це ж слушно.
Мені завжди кажуть: «Це ж лише кілька паршивих овець».
А мені звідки знати, хто з них паршиві вівці?
Я не знаю. Отже, я їх просто уникаю.
Якщо в мене щось сталося, набираю 911
і кажу, щоб присилали лише пожежників.
Зазвичай, зброя мені не потрібна.
Потребую лише відваги. Ясно?
Пожежники такі ж сміливі, як поліція. Забіжать у будинок у вогні
із самою сокирою.
Але я ніколи не чув, щоб пожежник злякався,
відрубав комусь голову.
Але…
«Вибач, думав, що ти — вогонь. Я…»
«Він мерехтів. Усі бачили, як він мерехтів».
Я — темношкірий,
отже, усі думають, що найбільше я боюся копів-расистів.
Я значно більше боюся расистів-рятувальників.
Про них ніхто не думає.
Коп-расист принаймні має постаратися.
Згодні? Заповнити фальшивий звіт. Набрехати.
А расист-рятувальник може просто не помітити, як тонете.
І вам кінець.
Запитайте себе:
чи дійсно темношкірі люди не вміють плавати?
Чи ми стали жертвами
багаторічної змови
акватичного відділу Ку-клукс-клану?
Я багато жартую про копів.
Дехто думає, що це значить, що я ненавиджу поліцію.
Це неправда.
По-перше, усі ненавидять поліцію.
Навіть поліціянти.
Дивіться, мої жарти — не політичні.
Я вас не осуджую.
Мені байдуже, консерватор ви
чи нормальна людина. Ясно?
Головне, що ми чесні, так?
Справді. Не залежно від того, за кого ви голосували,
якщо виїдете на дорогу й почуєте…
Не подумаєте: «Дяка богу. Герой».
Ні. Ніхто так не думає.
Реакцію всі мають однакову.
«Пішов він. От дідько!»
Є причина, чому всі ненавидять копів. Бо кожна зустріч з копом неприємна.
Щоразу, коли бачите копа, знаєте, що це влетить вам в копієчку.
Отже, принаймні говорите: «Пішов він». Згодні?
Гадаю, копам варто носити з собою маленькі призи.
Іноді їм варто було б зупиняти вас, бо ви задавали на дорозі жару. Знаєте?
Як почуєте сирени, то буде якась надія.
Подумаєте: «Я весь час нічого не порушував».
«Може, отримаю приз».
Каже: «Знаєте, чому зупинив?»
«Бо я щойно круто повернув направо?»
«Я так і відчував».
А він: «Їхав за вами дорогою».
«Чудово тричі влилися в потік».
«Ось вам кава коштом Нью-Йорка».
«Ура!»
Маєте дещо про мене знати. Я служив у морській піхоті США.
Так.
Ні. Не треба, будь ласка.
Я не герой. Я лише там був.
Розумієте?
Я вступив, щоб заплатити за коледж
у березні 2001-го року.
Я ж не знав, що у вересні на нас нападуть.
Бін Ладен зруйнував мої плани на життя.
Я про це згадав лише тому, що я був єдиним темношкірим у взводі
впродовж двох років. Знаєте?
Для багатьох білих я став першим темношкірим другом.
Що, з одного боку, робить мене своєрідним героєм.
Лише подумайте.
Я багатьох із вас тренував, гівнюки.
Я вперше опинився поміж білих людей.
Поглиблений курс. Доктор наук із білих людей.
Я знаю, як ви думаєте. Що бентежить ваш білий дух.
Так.
Білі підпорядковуються двом принципам. Не переконаєте мене, що це не так.
По-перше. Будь-яку групу білих чоловіків можна відволікти футбеґом.
Не можу пояснити цей феномен.
Це куди краще, ніж тривожний свисток.
Жіночки, тримайте футбеґ у сумочці.
Якщо за вами йде група молодиків,
просто киньте його через плече.
Гарантую 100%, що той, що спереду, буде такий: «Ого! Круто!»
Вони не можуть стриматися.
Це для них приманка.
По-друге. Знаю, що це стосується всіх білих людей.
Ви всі хочете говорити слово «ніга». Хоч трішки.
Так. Це перевірені дані. І мені однаково, як ви їх сприймаєте.
Бо це єдина річ, яку на можна вільно робити в Америці.
Треба помізкувати. Упевнитися, що не спіймають.
Розумієте?
Бачите в кутку групу темношкірих людей.
Вони слово на літеру «н» у кожне речення вставляють.
Думаєте: «Небезпека».
«От би й собі приєднатися».
Згодні? Відчуваєте себе вільними на 99%.
Усе добре. Говоримо на чистоту.
Ви всі це робили.
Вам стає комфортно з першою темношкірою людиною.
Згодні? Вичікуєте слушного моменту.
Під час розмови намагаєтеся втиснути «ніга».
Будьте чесними.
Очікуваної реакції не вийшло. Так?
Що ви робите? Намагаєтеся здатися розгубленими.
«Вибач. Це ж просто слово. Ви всі його вживаєте, і…»
«А якби це було в пісні?»
«А якби закінчувалося на "а", а не на "ер"?»
І ще якісь дурниці. Згодні?
Ось у чому справа. Згоден.
Стовідсоткової логіки тут немає.
Але її й не має бути. Не порушуй правила.
Розумієте ж принцип того,
що декому дечого говорити не можна.
Єдине, з чим не розберетеся, це «ніга».
Наприклад, маму на ім'я не називаєте.
Хіба що ви зовсім дивакуваті.
Лише дивні діти так робили там, звідки я родом.
Як звуть вашу маму?
-Айлін. -Айлін.
Айлін її називаєте, коли звертаєтеся?
Ні. Звісно, ні.
Це не має сенсу. Це ж її ім'я, так?
-Інші люди вживають «Айлін»? -Так.
Кілька пісень з ім'ям точно є.
Так?
Не хочу, щоб думали, що я до вас причепився.
А вашу маму як звуть?
-Кристина. -Кристина. Ви її теж звете Кристина?
-Звісно, ні. -Звісно, ні.
Так?
Це ж не має сенсу. Це її ім'я.
-Згоден. -Закінчується на «а», не на «ер».
Ви ж її так не називаєте.
Згодні?
Це…
Гаразд. Востаннє. Як звуть вашу маму?
-Керол. -Керол.
А ви її колись «ніга» називали?
Ні!
Бачите, як легко не називати людей «ніга»?
Дякую.
Ось у чому іронія.
Уперше до мене звернулася словом «ніга» моя бабця.
Так. Ніколи не забуду. Мені сім років.
Вона мене покликала з іншого боку свого величезного, як на плантаціях, будинку.
Діти 80-х, це вам також потрібно розуміти,
коли їх з іншого боку будинку кликали батьки,
мали перевірити, що сталося. Запитати не можна.
Гукають: «Браяне!»
Ти не міг крикнути: «Що?» Бо тоді тобі влетить.
По-друге,
відеоігри в домівках лише з'явилися, зберегти гру було не можна.
А бабці це було до одного місця…
Скільки ти грав у «Братів Маріо», на якому рівні складності.
«Ходи-но сюди». Так?
Бабця мене покликала, я відклав відеогру.
Усе, що їй було потрібно, щоб я відчинив вікно,
біля якого вона сиділа.
Типова демонстрація сили.
Знаю, що вголос цього не сказав,
але вона почула «лінива сука» тощо. Розумієте?
Неначе з глузду з'їхала.
Раптово кудись зник її артрит.
Підхопилася зі стільця.
Напиндючилася, як лиходій з аніме. Розумієте?
Ніколи цього не забуду. Закарбувалося мені в мозку.
Вона каже: «Ніга,
тобі зараз не поздоровиться!»
Так.
Потрібно ще розуміти, що всі літні темношкірі жінки
мають цілий список
погроз,
схожих на загадки.
Їх уживають із подвійною метою. По-перше, спантеличити опонента…
По-друге, щоб ви звучали, як божевільні, якщо звернетеся до Служби захисту дітей.
Мені сім років. Загадок я не знаю.
Моє обличчя має спантеличений вигляд. Я спантеличений.
Коли мені було сім років, я також не знав, що спантеличеність
виглядає так, мов кажеш: «Що ти в дідька робиш, курво?»
Вона це так і сприйняла. Немов я їй виклик кидаю.
Схопила мене під руку, різко вдарила коліном.
Перекинула через стегно.
Я вдарився об стіну. Упав догори дриґом, прямо на голову.
До того часу
решта дітей, а це племінниці, племінники, сусідські діти, онуки, зібралися довкола.
Подобалося дивитися, як іншим дають прочухана.
Хотіла зробити з мене приклад:
«Чому ти навчився, маленький ніга?»
Знаю, що вона хотіла. Щоб я сказав:
«Не суперечити тобі чи називати тебе…»
Так? Вона саме цього хотіла.
Будь-якого іншого дня я б так і вчинив.
Але того дня щось у моїй душі кричало: «Сьогодні ми дамо їй відсіч».
Вона каже: «Чому ти навчився, ніга?»
Я кажу: «Знайшла сили, щоб жбурнути мене на другий кінець кухні.
Могла б і сама вікно відчинити…
Синтіє».
У лікарні провів два дні.
А на третій день мене віддали до дитбудинку.
У дитбудинку тобі зразу ж дають психотерапевта.
Дітей — до психотерапевта.
А штат не приймав на роботу дорогих спеціалістів.
Там були молоді білі дівчата, випускниці коледжів.
Темношкірих вони лише в брошурах бачили.
Знаєте? Вони не…
Вони вдають, що ми маємо щось спільне.
Я б їх усіх миттєво звільнив. «Пішла ти, курво».
Вони завжди починали однаково.
«Послухай, юначе. Тут написано, що ти травмований».
«Так. І ти не довіряєш дорослим, але мені можна довіряти».
«Я лікар Довіра».
«Усе, що ти мені розкажеш, залишиться між нами».
«Узагалі-то, мені законом заборонено комусь про це розказувати».
«Окрім випадків, коли ти хочеш завдати шкоди собі чи комусь іншому».
«Про це я мушу повідомляти».
Я думаю: «Гаразд. Тоді мені тут робити нічого».
«Бо я лише про
помсту думаю».
Я тій старій суці ще помщуся.
Довго думав, але додумався. Гаразд?
Щоб жити як сир у маслі,
вам потрібні психотерапевт і священник.
Аби мати священника, не треба бути католиком.
Заходите до церкви. Вам будуть раді. Знаєте?
На сповіді можна все розказати. Можна сказати, що когось убили.
Вам скажуть: «Прочитай два "Отче наші"
й пожертвуй гроші на церкву».
Але священники ліків не виписують.
Хочете застрахуватися від усього…
Потрібні обидва.
Психотерапевт і священник. Священнику розкажете, кого хочете вбити,
а психотерапевтові — хто вас розтлив.
Це був священник. Утямили?
Спасіння душ не безплатне.
Підставляй дупу.
Так.
Тому я вживаю наркотики.
Не розумію тих, хто не вживає.
Наркотики мають погану репутацію, бо руйнують життя.
Реальність теж руйнує.
Наркотики незаконні для всіх, бо деякі не можуть із ними впоратися.
Це ж маячня.
Має бути, як посвідчення водія. Не можеш упоратися — наркотики не для тебе.
Щороку йдеш до відповідної інстанції й отримуєш право на наркотики.
Кажуть: «Гриби тобі можемо дозволити,
але на "Коачеллі" ти налажав».
«Цілий рік сидітимеш без екстазі».
Здається, слушна думка.
Противники наркотиків не визнають, що декому на наркотиках краще.
Дехто під наркотою розкривається.
Було, що ваш товариш кинув уживати,
а ви раптом зрозуміли, що він нудний?
Проблема в тому, що ми думаємо, що є гарні й погані наркотики.
Це неправда.
Є наркотики, які вам підходять чи не підходять.
Хороших або поганих немає.
Так ви можете осуджувати людей.
Наприклад.
Усі погоджуються, що «лід» — огидний наркотик.
Метамфетамін руйнує людей. Так.
Але знаєте що?
У Лос-Анжелесі є цілодобовий McDonald's. Обожнюю туди ходити.
Нічний менеджер, який працює з 23:00 до 07:00,
завжди під дією «льоду».
Щоразу енергія з нього б'є ключем.
Щоразу, як він на роботі,
усі сандвічі виходять, як на картинці.
Мистецтво
під наркотиками.
Я віддаю перевагу марихуані.
Не аплодуйте. Це просто щось, що я роблю.
Давно на гіркому досвіді втямив, що торчком бути не треба.
Аби щодня бути під кайфом. Не варто.
У ситуації, коли ви не можете бути спантеличеними, під кайфом бути не варто.
Від марихуани може дах поїхати. Є таке поняття як «обдовбаний».
Коли ти занадто під кайфом,
дехто думає, що настає параноя.
Але насправді,
ти просто далі думаєш, коли зазвичай ти б думати вже припинив.
Згодні?
Зазвичай, коли ви думаєте про щось,
ви думаєте, доходите висновку, кінець.
Коли ви обдовбані, ви думаєте про щось, доходите висновку,
думаєте про висновок, думаєте про висновок із висновку…
Аж раптом
розумієте, що ви далеко відійшли від теми.
Коли я востаннє накурився, сказав товаришеві:
«Ти колись думав дати педофілам їхні власні дитячі фото?»
«Це ж злочин без жертви».
Він каже: «Бро, це ж геніально, але…
ми про економіку говорили».
Кажу: «Вибач. Я в дупу обкурений».
Так.
Те, що зловживати не треба, засвоїв,
коли обкуреним начитався порад на сайті WebMD.
Розумієте?
Якщо не знаєте, що це,
то WebMD — сайт для іпохондриків.
Інтернет-сервіс, який допоможе вам визначити, на що ви хворієте.
Лікаря поруч немає. Ясно? Жахлива ідея.
Як це працює:
маєте малюнок людини, клацаєте туди, де болить.
Малюнок збільшують, зліва на екрані
з'являється список симптомів, які ви можете мати.
Клацаєте на симптом,
з іншого боку екрану з'являються 5000 хвороб,
які можуть бути.
Клацаєте на інший симптом, список хвороб зменшується до 2500.
Іще один симптом — маємо вже 1000.
Але заковика в тому, що однієї хвороби вам не дадуть.
Хоч на всі симптоми клацни, однієї хвороби не буде.
Залишиться принаймні три хвороби.
Може, кілька ви знаєте, та принаймні одна налякає вас до всирачки.
Напишете на WebMD: «Болить горло»,
а вам у відповідь: «Це коронавірус».
Зазначите: «Ні, я зробив два щеплення».
Скажуть: «Сезонний грип».
Зазначите: «Щеплення від грипу теж зробив».
Скажуть: «Гаразд. Це СНІД. Ви помрете».
Це просто жахає.
Тепер знаєте, що робить марихуана, про WebMD.
Послухайте історію.
Я обкурився. Зайшов на сайт. Моє горло болить.
Клацаю на «шию». Дивлюся на симптоми.
Один із них — «коротка, товста шия».
Так.
Ви, може, помітили, що я маю саме таку.
Моя голова теж більша, ніж зазвичай,
бо бабця пожбурила мене об стіну.
А шия стала товщою, щоби тримати голову. Ясно?
Стало цікаво,
яка чортова хвороба
має такий симптом?
Клацаю на нього.
А я ж уперше на сайті WebMD.
Вибрав один симптом.
Видає одну хворобу.
Синдром Дауна.
Так.
Уже казав, що в нормальному стані,
я з упевненістю скажу, що не хворію на синдром Дауна.
Я був обкурений.
Спершу подумав: «Браяне, які дурниці».
«Не маєш ти синдрому Дауна. Хтось би тобі про це повідомив».
Але потім я подумав: «Хоча…
коли маєш синдром Дауна,
віриш, що не маєш синдрому Дауна». Розумієте?
А що, якщо все — омана.
Включно з тим, що я дійсно комік
на Netflix?
А насправді
я стою на столі, мені гроші на лікування збирають.
А ви мені плескаєте, бо я недоумкуватий, але стараюся.
Мов: «Ні. Він такий хоробрий».
«Гляньте на нього».
«Старається».
Послухайте. Знаю, що дехто з вас осуджує мене
за те, що кажу «недоумкуватий».
Хочу зараз про це поговорити. Негайно.
Я це слово використав навмисно.
Я ж професіонал.
Я вживаю слово «недоумкуватий»,
бо завжди дозволяю недоумкуватим казати слово «ніга».
Дав слово — тримай.
Але це не для всіх.
Не для всіх.
Розкажу вам
історію про те, як «Ґуґл» урятував моє життя.
Так. Жахливий монстр, корпорація «Ґуґл».
Вони — причина того, що я ще живий.
Розумієте? Якщо ви цього не знаєте,
пошуковий сайт «Ґуґл» не скаже вам, як скоїти самогубство.
Знали про це?
Якщо поґуґлити: «Як скоїти самогубство?»
У відповідь отримаєте: «Ви не самі».
І вам дадуть номер лінії запобігання самогубствам.
Так. А це ж така маячня.
У нашій країні решта екстрених служб відповість на 911,
а як хочеш застрелитися, то телефонуй на чортзна-який номер 1–800.
Його не запам'ятаєш, бо на слово не схоже,
як, наприклад, «1–800–метро».
Натомість — набір цифр.
Пошукова система «Ґуґл» не розказала, як вчинити самогубство.
Мав шукати на сервісі «Редит», де мені сказали: «Це просто».
«Самогубство? Ось п'ять способів».
Того дня я дізнався,
що панічна реакція тіла, що провокує дихання,
стається не тому, що вам бракує кисню,
а тому, що ви не видихаєте вуглекислий газ.
Розумієте? Тобто,
якщо ви вдихатимете інертний газ, то знепритомнієте.
Найкращим виходом буде купити старе авто.
Де немає очищення вихлопних газів.
Краще, якщо воно випущене до 2000-го року.
Поставте авто в гаражі,
від вихлопної труби до відчиненого вікна авто проведіть шланг,
заведіть мотор,
поставте улюблену пісню,
і приготуйтеся зустріти Ісуса.
Я подумав: «Так, це просто».
«Чому ґуґл мені цього не показав?»
Пішов я написати листа психотерапевту, аби скасувати запланований візит.
Відкриваю пошту Gmail,
а там реклама авто «Тойота Камрі» 97-го року випуску.
Я подумав: «От гівнюки».
«Так намагаєтеся нажитися».
Я вирішив не вмирати їм на зло.
Поки є корпорація «Ґуґл»,
буде й Браян Сімпсон.
Розумієте?
Я — Браян Сімпсон. Дякую.
Переклад субтитрів: Никоненко Ю.