Toivottakaa tervetulleeksi Brian Simpson!
Joo.
Kuten tiedätte, satojen vuosien ajan -
mustat ovat pyytäneet korvauksia.
Aina kun mainitsen asiasta, minulle sanotaan,
ettei se ole realistista.
"Edustatte 13 prosenttia väestöstä."
"Amerikalla ei ole varaa antaa kaikille rahaa."
Ja sitten pandemia iski.
Näillä paskiaisilla on biljoonia…
"Missä helvetissä rahamme ovat?"
Antakaa mustille rahaa.
Niin.
Se ei ole vitsi. Se on vain ratkaisu.
Ilmaista terveydenhuoltoa vastaan saatamme antaa teidän sanoa "nekru".
Kaikki on pöydällä.
Protestoinnistamme ei pidetä.
Ihmiset suuttuvat kokoontumisestamme.
Amerikka kohtelee mustia kuin kassatyöntekijät senttejä.
Lain mukaan meidät pitää hyväksyä kaikkialla,
mutta jos meitä on enemmän kuin 4 tai 5,
kaikki miettivät: "Mitä vittua tämä paska on?"
Ja se on perseestä.
Ja poliisiampumiset…
Kun poliisit ampuvat aseettoman mustan miehen,
he sanovat pelänneensä henkensä puolesta.
"Nekrut olivat nopeita."
Muussa työssä se ei ole mahdollista.
Korkein oikeus päätti, että poliisi saa käyttää tappavaa voimaa,
jos hän pelkää henkensä puolesta.
Jos he pelkäävät, he voivat ampua sinut.
En usko, että sille voidaan mitään. Mutta olkoon.
Tappakoon paskiaisen pelätessään,
mutta ennen kuin pääsee poliisiksi,
pitää selvittää, mitä hän pelkää.
Se on kohtuullista.
Olen tosissani.
Poliisiakatemian loppukokeen -
pitäisi olla kummitustalo.
Mutta luurankojen ja noitien sijaan -
siellä olisi vain mustia arkitoimissaan.
Pitää selvitä etupihalta takapihan ruoanlaittoon -
tappamatta ketään.
Virkamerkin saa grilliltä.
Kuulostaa kohtuulliselta.
Aina puhutaan muutamasta pahasta omenasta.
Miten vitussa voisin tietää, keitä he ovat?
En voi. Siksi välttelen poliiseja.
Jos minulla on hätätilanne ja soitan hätänumeroon,
käsken vain lähettää palomiehiä.
En tarvitse aseita.
Rohkeus riittää. Tajuatteko?
Palomiehet ovat yhtä rohkeita kuin poliisi.
He juoksevat palavaan rakennukseen -
vain kirves mukanaan.
Mutta en ole koskaan kuullut, että palomies olisi säikähtänyt -
ja hakannut nekrun pään irti.
Mutta…
"Anteeksi. Luulin sinua tuleksi."
"Hän välkkyi. Te kaikki näitte hänen välkkyvän."
Koska olen nuori musta mies,
kaikki luulevat minun pelkäävän eniten rasistisia kyttiä.
Pelkään enemmän rasistisia hengenpelastajia.
Kukaan ei ajattele heitä.
Rasistinen kyttä joutuu hikoilemaan hieman.
Hänen pitää tehdä paperitöitä ja valehdella ihmisille.
Rasistisen hengenpelastajan tarvitsee vain jättää sinut huomiotta.
Ja olet kuollut.
Kysykää siis itseltänne,
onko niin, etteivät mustat osaa uida?
Vai olemmeko joutuneet -
vuosikymmeniä kestäneen Ku Klux Klanin -
uintisiiven salaliiton uhreiksi?
Vitsailen paljon poliisien kustannuksella.
Siksi jotkut luulevat, että vihaan poliiseja.
Se ei ole totta.
Ensinnäkin, kaikki vihaavat poliiseja.
Jopa poliisit itse.
Eikö niin? Komediani ei ole poliittista.
En tuomitse teitä.
En välitä, oletteko konservatiiveja -
vai kunnollisia ihmisiä.
Tärkeintä on, että olemme rehellisiä.
Ja rehellinen totuus on, että äänesti ketä tahansa,
jos lähtee pihatieltään ja kuulee sireenin,
ei ajattele: "Luojan kiitos. Sankari."
Ei. Kukaan ei reagoi niin.
Kaikki reagoivat samoin.
"Vitut hänestä. Vittu!"
Poliiseja vihataan syystä.
Jokainen vuorovaikutus heidän kanssaan on negatiivinen.
Aina kun näkee poliisin,
tietää, että joutuu maksamaan.
Siksi minusta heitä saa kirota vapaasti.
Poliiseilla pitäisi olla pieniä palkintoja.
Aika ajoin he pyytäisivät pysähtymään,
koska teit jotain mahtavaa.
Niin. Silloin näkee sireenit ja kohtaamisella on toivoa.
Sitä miettii, että on toiminut oikein koko ajan.
"Ehkä tämä on jotain."
"Tiedätkö, miksi pysäytin sinut?"
"Oliko se mahtavan vasemman käännöksen takia?"
"Taidan tuntea jotain."
"Seurasin sinua kymmenen rampin ajan."
"Kolme erinomaista poistumista."
"New Yorkin kaupunki tarjoaa kahvit."
"Jes!"
Teidän pitäisi tietää tämä.
Olen Yhdysvaltain merijalkaväen veteraani.
Niin.
Ei. Älkää.
En ole sankari. Olin vain siellä.
Ymmärrättekö?
Liityin yliopistorahoja vastaan -
vuoden 2001 maaliskuussa.
En tiennyt, että meitä vastaan hyökättäisiin syyskuussa.
Bin Laden pilasi koko suunnitelmani.
Otin asian esille vain siksi, että olin ryhmäni ainoa musta henkilö -
noin kahden vuoden ajan.
Olin monen valkoihoisen ensimmäinen musta ystävä.
Se tekee minusta jonkin sortin sankarin.
Jos asiaa oikein miettii.
Koulutin paljon teitä paskiaisia.
Olin silloin ensi kertaa valkoisten kanssa.
Uppouduin täysin. Väittelin tohtoriksi valkoihoisuudesta.
Tiedän, miten ajattelette ja mikä liikuttaa valkoista henkeänne.
Niin.
Tiedän valkoihoisuudesta kaksi tosiasiaa,
ettekä voi vakuuttaa minua toisin.
Yksi niistä on, että valkoihoisia miehiä voi harhauttaa footbagillä.
En voi selittää tätä ilmiötä.
Naiset, se on tehokkaampi kuin raiskauspilli.
Pitäkää aina yksi laukussa.
Jos veljeskuntaporukka seuraa liian lähellä,
heittäkää se olan yli.
Porukan johtajan huomio keskittyy satavarmasti siihen.
He eivät voi vastustaa.
Se on kuin kissanminttua.
Ja toinen asia valkoihoisista, joka on totisen totta, on se,
että te kaikki haluatte sanoa "nekru".
Tämä on perinpohjin tutkittu asia. En välitä, miltä teistä tuntuu.
Se on ainoa asia Amerikassa, jota ei voi tehdä vapaasti.
Sitä pitää miettiä, kenen seurassa on.
Tiedättekö?
Nurkassa on joukko mustia.
He viljelevät n-sanoja kuin viimeistä päivää.
Mietitte itseksenne: "Vaarallista."
"Kunpa voisin osallistua."
Eikö? Tuntisitte olonne 99 prosenttisen vapaaksi.
Ei se mitään. Ollaan rehellisiä.
Te kaikki olette tehneet sen.
Aloitte tutustua ensimmäiseen tummaihoiseen.
Odotitte hetkeänne.
Yrititte sujauttaa "nekrun" keskusteluun.
Olkaa rehellisiä.
Ettekä saaneet haluamaanne reaktiota.
Mitä sitten teitte? Yrititte esittää hämmästynyttä.
"Anteeksi. Se on vain sana. Te kaikki sanotte sitä ja…"
"Mitä jos se on laulussa?"
"Entä jos sanon "nekru" "neekerin" sijaan?"
Kaikkea sitä roskaa.
Juttu on näin. Myönnän sen.
Loogisesti se ei käy täysin järkeen.
Mutta sen ei tarvitsekaan. Noudattakaa vain sääntöjä, nekrut.
Koska ymmärrätte, että tiettyjä asioita -
ei voi sanoa tietyille ihmisille.
Hämmennytte vain "nekru"-sanasta.
Esimerkiksi äitiä ei kutsuta etunimellä.
Vain helvetin hyypiö tekee niin.
Vain oudot lapset tekivät niin kotopuolessa.
Eikö totta? Mikä äitisi nimi on?
Eileen. -Eileen.
Kutsutko häntä Eileeniksi?
Et todellakaan.
Se ei käy järkeen. Se on hänen nimensä.
Kutsuvatko muut häntä Eileeniksi? -Kyllä.
Nimi löytyy parista laulustakin.
Eikö niin?
En tarkoittanut tehdä sinusta silmätikkua.
Mikä sinun äitisi nimi on?
Christina. -Kutsutko häntä Christinaksi?
En vitussa. -Et vitussa.
Sitä minäkin.
Se ei käy järkeen. Se on hänen nimensä.
Niin. -Se päättyy kirjaimeen "A", ei "ER".
Muttet kutsu häntä sillä nimellä.
Eikö niin?
Se…
Selvä. Vielä yksi. Herra, mikä on äitisi etunimi?
Carol. -Carol.
Kutsutko häntä ikinä nekruksi?
Et!
Näettekö, miten helppoa on olla sanomatta "nekru"?
Kiitos.
Ironia on tässä.
Ensimmäinen ihminen, joka kutsui minua nekruksi, oli isoäitini.
En unohda sitä koskaan. Olin 7-vuotias.
Hän huusi minua orjaplantaasin kokoisen talon toiselta laidalta.
Teidän pitää ymmärtää, että kun oli lapsi 80-luvulla,
kun vanhemmat huusivat talon toiselta puolelta,
piti mennä katsomaan, mitä he halusivat. Ei voinut huutaa.
Ehkä he huusivat: "Brian!"
Ei voinut vastata: "Mitä?" Siitä sai selkäsaunan.
Ja toinen asia on se,
että kotivideopelit oli uusi asia, eikä tallennusnappia ollut.
Isoäitiä ei kiinnostanut paskan vertaa,
kuinka pitkällä oli Mario Brothersissa ja kuinka vaikeaa se oli.
"Hilaa ahterisi tänne."
Hän huusi minua talon toiselta puolelta. Luovutin ohjaimet.
Hän halusi vain, että avaisin ikkunan,
jonka vieressä hän istui.
Vallan väärinkäyttöä.
Tiedän, etten sanonut sitä ääneen,
mutta hän kuuli minun sanovan "laiska ämmä" tai jotain.
Hän menetti järkensä.
Yhtäkkiä niveltulehdus kaikkosi.
Hän hyppäsi tuolista pystyyn.
Hän tuplaantui koossa kuin anime-roisto.
En ikinä unohda sitä hetkeä. Kuin se olisi kaiverrettu aivoihini.
Hän sanoi: "Nekru,
"nyt saat tuta tupenrapinat!"
Niin.
Vanhemmista mustista naisista pitää ymmärtää myös se,
että heillä on arkiston -
täydeltä uhkauksia,
jotka ovat myös arvoituksia.
Niillä on kaksi tarkoitusta. Yksi on hämmentää vastustajaa -
ja toinen on varmistaa, että kuulostat hullulta,
jos soitat lastensuojeluun.
Mutta ei 7-vuotias ymmärrä arvoituksia.
Naamallani oli vain hämmentynyt ilme. Koska olin hämmentynyt.
Mutta 7-vuotiaana en tiennyt, että hämmästynyt ilme -
tarkoittaa samaa kuin: "Mitä vittua ryppyilet, ämmä?"
Isoäiti tulkitsi sen suorana haasteena.
Hän tarttui minuun kainalostani ja iski minua polvellaan.
Viskasi minut lanteen yli.
Heitti minut vastakkaiseen seinään. Laskeuduin pää edellä.
Tähän mennessä -
muut hänen vastuullaan olevat lapset olivat paikalla.
Veljentyttäret ja -pojat, naapurien lapset…
Meistä oli hauska nähdä, kun toiset lapset saivat selkäänsä.
Isoäiti halusi näyttää esimerkkiä. Hän sanoi:
"Mitä nyt opit, pikkunekru?"
Tiedän, että hän halusi minun sanovan:
"En koskaan väitä vastaan tai kutsu sinua…"
Sitä hän halusi.
Minä tahansa muuna päivänä olisin sanonut niin.
Mutta jokin syvällä sisälläni sanoi: "Tänään taistelen vastaan."
Isoäiti kysyi: "Mitä opit, pikkunekru?"
Vastasin: "Sinulla oli energiaa heittää minut keittiön toiselle puolelle."
"Olisit voinut nousta ylös ja avata ikkunan,
Cynthia."
Olin sairaalassa kaksi päivää.
Ja kolmantena päivänä päädyin sijaiskotiin.
Villiä siinä on se, että he passittavat heti terapiaan.
7-vuotias puhuu terapeutille.
Kuten tiedätte, valtiolla ei ole varaa terapeutteihin.
He palkkaavat vastavalmistuneita valkoihoisia mimmejä,
jotka ovat nähneet mustia vain esitteissä.
Tiedättekö? He eivät…
He yrittävät esittää ymmärtävänsä.
Haistattelin heille aina paskat.
Koska he aloittivat aina samalla tavalla.
"Hei. Kuule, pikkumies. Tässä lukee, että olet traumatisoitunut."
"Sinulla on vaikeuksia luottaa aikuisiin, mutta voit luottaa minuun."
"Olen tohtori Luottamus."
"Kaikki sanomasi pysyy meidän kahden välisenä."
"Itse asiassa on lainvastaista kertoa asioistasi muille."
"Ellet harkitset itsesi tai jonkun muun vahingoittamista."
"Siitä joudun ilmoittamaan."
Vastasin: "Tämä taisi sitten olla tässä, narttu."
"Koska ajattelen vain ja ainoastaan -
kostoa."
Aioin näyttää sille vanhalle ämmälle.
Tässä kesti melkoisesti, mutta vihdoin ratkaisin asian.
Täyden hyödyn saadakseen -
tarvitsee terapeutin lisäksi papin.
Papille puhuakseen ei tarvitse olla katolinen.
He toivottavat kaikki tervetulleiksi.
Papille voi kertoa mitä vain.
Papille voisi kertoa tappaneensa juuri jonkun,
ja he sanoisivat vain: "Lausu Isä meidän kahdesti -
ja jätä jotain kolehtiin."
Mutta papit eivät kirjoita reseptejä.
Jos haluaa täyden kattavuuden,
tarvitsee molemmat.
Sitä hankkii terapeutin ja papin. Papille kertoo, kenet haluaa tappaa -
ja terapeutille, kuka ahdisteli.
Ahdistelija oli pappi. Pysyittekö perässä?
Pelastus ei ole ilmaista.
Papillakin on palkkansa.
Niin.
Siksi käytän huumeita.
En ymmärrä ihmisiä, jotka eivät käytä.
Huumeilla on huono maine, koska ne kuulemma pilaavat elämän.
Todellisuus tekee saman.
Miksi huumeet ovat laittomia,
vain koska jotkut vetävät yli?
Se on perseestä.
Pistesysteemi olisi parempi.
Jos perseilee huumeiden kanssa, niitä ei saa.
Joutuu hakemaan luvan vuosittain käyttöä varten.
"Sienien käyttöä voit jatkaa,
mutta festivaalissa vedit yli."
"Ei madmaa koko loppuvuonna."
Se vaikuttaa kohtuulliselta.
Huumeita vastustavat -
eivät myönnä, että jotkut ovat parempia huumeissa.
Jotkut ovat parhaimmillaan aineissa.
Onko teillä ystävää, joka onkin -
selvinpäin helvetin tylsä?
Ongelma on, että luulemme, että huumeita on hyvää ja pahaa sorttia.
Se ei ole totta.
Sama huume voi olla yhdelle hyvä ja toiselle paha.
Hyviä ja pahoja huumeita ei ole.
Se on vain tapa tuomita ihmisiä.
Annan esimerkin.
Kaikki ovat sitä mieltä, että metukka on likainen, kavala huume.
Metamfetamiini tuhoaa ihmisiä.
Mutta arvatkaa mitä.
Los Angelesissa on 24 tunnin McDonald's, jota rakastan.
Yömanageri, joka työskentelee yhdestätoista illalla aamuseitsemään,
on aina metukkapäissään.
Aina seitsemännessä taivaassa.
Mutta kun hän on vuorossa,
kaikki hampparit näyttävät kuin kuvastossa.
Se on taidetta,
jonka metukka sallii.
Itse käytän ruohoa.
Ei sitä kannata hurrata. Se on vain aktiviteetti.
Opin kauan sitten kantapään kautta, ettei pössyttelijäksi kannata alkaa.
Ei sitä voi olla päivät pitkät aineissa.
Tilanteissa, jossa hämmennykselle ei ole sijaa, ei saisi olla pilvessä.
Ruohokin voi pilata asioita. Yliannostelu on mahdollista.
Ja jos vetää yli,
saattaa käydä vainoharhaiseksi.
Mutta pohjimmiltaan kyse on siitä,
että sitä jatkaa ajattelemista, kun normaalisti olisi jo lopettanut.
Eikö totta?
Tavallinen ajatusprosessi on,
että mietittyään päätyy lopputulokseen, ja se on siinä.
Kun on liian pilvessä,
pähkäilee jotain, päätyy lopputulokseen,
pähkäilee lopputulosta, ja niin edelleen…
Ennen kuin huomaakaan -
päätyy puhumaan täysin asian vierestä.
Viimeksi, kun otin liikaa, sanoin ystävälleni: "Hei,
mitä jos pedofiileille annettaisiinkin vain heidän omia vauvakuviaan?"
"Rikos ilman uhria."
Kaveri vastasi: "Nerokas idea,
mutta puhuimme taloudesta."
Vastasin: "Niin, sori. Olen helvetin pilvessä."
Niin.
Eräänä päivänä opin todella rajani.
Olin todella pilvessä ja selailin terveyskirjastoa.
Niin.
Jos ette tiedä tätä,
terveyskirjasto on luulosairaiden sivusto.
Se on vain nettilääkäri, joka auttaa diagnosoimaan itsensä -
ilman lääketieteen ammattilaisia. Se on kamala idea.
Se toimii siten, että käyttäjä -
klikkaa sitä kehonosaa, johon sattuu.
Kuva suurentuu, ja ruudun vasemmalla puolella on -
lista kaikista oireista, jotka sillä kehonosalla voisi olla.
Jos klikkaa yhtä oiretta,
ruudun toisella puolella näkyy 5 000 -
mahdollista sairautta.
Jos klikkaa toista oireita, 5 000 laskee 2 500:een.
Toinen oire rajaa diagnoosin 1 000 sairauteen.
Mutta paska juttu on, ettei sairautta saa ikinä rajoitettua yhteen.
Voi klikata kaikkia oireita, eikä se onnistu ikinä.
Sairauksia on aina vähintään kolme.
Ehkä pari on tuttua,
mutta ainakin yksi saa laskemaan alleen.
Jos klikkaa kurkkukipua,
terveyskirjasto sanoo: "Se on koronavirus."
Sitä miettii: "Ei, sain jo molemmat piikit."
Vaihtoehto on kausiluonteinen flunssa.
Mutta siihenkin sai jo piikin koronarokotteen jälkeen.
Viimeisenä sivusto ehdottaa, että kuolen AIDSiin.
Se on kauhistuttavaa.
Kaikki tietävät nyt ruohosta ja terveyskirjastosta.
Tässä on tarinani.
Olen liian pilvessä. Olen sivustolla. Kurkkuni sattuu.
Napsautan "kaulaa". Selaan kaulan oireita.
Ja yksi oireista on "lyhyt, leveä kaula."
Niin.
Saatoitte huomata, että minulla on lyhyt, leveä kaula.
Minulla on aina ollut tavallista isompi pää,
koska isoäitini heitti minut seinää vasten.
Niskani on vain kasvanut paksummaksi pitääkseen pään vakaana.
Siksi minua kiinnosti,
minkä helvetin sairauden oire -
se oikein on?
Klikkasin sitä.
Käytin terveyskirjastoa ensimmäistä kertaa.
Klikkasin yhtä oiretta.
Tuloksena oli yksi tauti.
Downin oireyhtymä.
Niin.
Ja kuten sanoin, normaalisti -
olisin melko varma, ettei minulla ole Downin oireyhtymää.
Olin todella pilvessä.
Ensimmäinen ajatukseni oli: "Brian, älä ole naurettava."
"Sinulla ei ole Downin oireyhtymää. Joku olisi jo sanonut jotain."
Mutta seuraava ajatukseni oli: "Ellei -
Downin syndroomaan kuulu -
uskoa, ettei itsellä ole sitä."
Mitä jos tämä on vain harhaa?
Että olen oikea koomikko -
Netflixillä?
Mutta todellisuudessa -
tämä on hyväntekeväisyystilaisuus -
ja hurraatte, koska olen jälkeenjäänyt ja yritän parhaani.
"Hän on niin rohkea."
"Katsokaa häntä."
"Hän antaa kaikkensa."
Tiedän, että jotkut teistä tuomitsevat minut -
"jälkeenjäänyt" sanan käytöstä.
Haluan puhua siitä suoraan.
En sanonut sitä vahingossa.
Olen ammattilainen.
Jatkan sen sanan käyttöä,
koska annan jälkeenjääneiden aina sanoa "nekru".
Diili on diili.
Ei se kaikille sovi.
Haluan kertoa teille,
miten Google pelasti henkeni.
Google, se helvetin hirviöyritys.
Olen elossa sen takia.
Ja jos ette tiedä tätä,
Google ei kerro, miten itsemurha tehdään.
Tiesittekö siitä?
Jos googlettaa: "Kuinka tapan itseni",
Google vastaa: "Et ole yksin."
Ja antaa numeron itsemurhapuhelimeen.
Aivan. Sekin on perseestä.
Kaikissa muissa hätätilanteissa hätänumero on 911,
mutta jos haluaa ampua aivonsa pihalle, numeroa ei muista ilveelläkään.
Se ei ole edes yksi niistä, joista muodostuu sana,
kuten "hammaslääkäri" tai jotain.
Vain satunnaisia numeroita.
Oli miten oli, Google ei suostunut antamaan itsemurhaohjeita.
Jouduin menemään Redditiin, jossa se oli helppoa kuin mikä.
"Itsemurha? Tässä heti viisi vinkkiä."
Sain opetuksen sinä päivänä.
Opin, että kehon paniikkireaktio hengittää -
ei johdu hapenpuutteesta,
vaan hiilidioksidista.
Tajuatteko? Eli käytännössä,
jos hengittää kaasua, menettää lopulta tajuntansa.
Siksi on parasta on hankkia käytetty auto.
Sellainen, joka ei läpäise savutestiä.
Mieluiten jotain ennen vuotta 2000.
Pysäköi se autotalliin,
yhdistä letku pakoputkesta särkyneeseen ikkunaan,
laita auto käyntiin,
suosikkimusa soimaan -
ja odota Jeesuksen tapaamista.
Mietin: "Tämähän on helppoa."
"Miksi Google ei kertonut sitä?"
Avasin sähköpostini peruakseni tulevat terapiakäynnit.
Avasin siis Gmailini -
ja johan siinä oli Googlen mainos vuoden 97 Camrysta.
Ja mietin: "Nämä paskiaiset."
"Yrittävät tienata tässäkin asiassa."
Pysyn hengissä vain kiusallani.
Niin kauan kuin Google on olemassa,
niin on myös Brian Simpson.
Tajuatteko?
Minä olen Brian Simpson. Kiitos.
Tekstitys: Ida Suninen