NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Pozdravite Briana Simpsona!
Da.
Znate, već stotinama godina
crnci traže odštetu.
Kad bih to spomenuo, rekli bi mi:
„To nije realno.
Vi činite 13 % stanovništva.
Amerika si ne može priuštiti da svima dijeli novac.”
A onda je došla pandemija.
Pomislio sam: „Pa, vi gadovi imate bilijune bilijuna…
Gdje je naš jebeni novac?
Dajte crncima novac!”
Da.
To zapravo nije šala, nego rješenje.
Dodajte besplatno zdravstvo i moći ćete reći „crnjo”.
Sve je moguće.
Ne vole kad se bunimo.
Ljudi popizde kad smo u skupinama.
Amerika se prema crncima ponaša kao blagajnik prema kovanicama.
Po zakonu, svugdje nas moraju primati…
ali kad se pojavi nas četiri-pet,
svi pomisle: „Kakvo je sad ovo sranje?”
A to je sjebano.
I policijske pucnjave.
Kad policajac puca u nenaoružanog crnca, kaže: „Bojao sam se za svoj život.
Crnjo je bio brz.”
Samo oni to smiju.
Vrhovni je sud odlučio da policajci smiju ubiti nekoga
ako se boje za svoj život.
Ako se boje, mogu vas ubiti.
Ne možemo učiniti ništa po tom pitanju. Dobro, pristajem.
Možeš ubiti seronju ako se bojiš,
ali da bi bio policajac
prvo moramo saznati čega se bojiš.
To je razumno.
Doslovno.
Završni ispit na Policijskoj akademiji
trebala bi biti ukleta kuća, zar ne?
Samo, umjesto kostura i vještica
imala bi crnce koji obavljaju svakodnevne poslove.
Morate iz prednjeg dvorišta doći do ljetne kuhinje straga,
a da nikoga ne ubijete.
Dobit ćete značku na roštilju.
Zvuči razumno.
Uvijek kažu: „To je samo nekolicina izroda.”
Kako da znam tko su ti jebeni izrodi?
Ne znam. Zato ih sve izbjegavam.
Ako imam hitan slučaj i moram nazvati 911,
kažem im da pošalju samo vatrogasce.
Obično ne trebam oružje.
Trebam samo hrabrost.
Vatrogasci su hrabri kao policajci.
Uletjet će u zapaljenu zgradu
samo sa sjekirom.
Nikad nisam čuo vijest o vatrogascu koji se prestrašio
i odsjekao crnji glavu.
Ali…
„Oprosti. Mislio sam da si požar. Ja…
Svjetlucao je. Svi ste vidjeli kako svjetluca.”
Ja sam mladi crnac,
pa svi misle da se najviše bojim rasističkih policajaca.
Mnogo se više bojim rasističke spasilačke službe.
Nitko ne pomišlja na njih.
Rasistički policajac mora se barem potruditi.
Podnijeti lažne izvještaje. Lagati nekome.
Rasistički spasilac može vas samo ne primijetiti.
I mrtvi ste.
Zapitajte se
je li točno da crnci ne znaju plivati.
Ili smo žrtve
desetljećima duge zavjere
vodenog ogranka Ku Klux Klana?
Imam mnogo šala u kojima blatim policajce.
Neki misle da je to zato što mrzim policiju.
To nije istina.
Kao prvo, svi mrze policiju.
Čak i policija mrzi policiju.
Slušajte, moj nastup nije politički.
Ne osuđujem vas.
Nije me briga jeste li konzervativac
ili pristojno ljudsko biće. Dobro?
Važno je da smo iskreni, zar ne?
A iskreno, bez obzira na to za koga ste glasali,
da sad parkirate na prilazu i čujete onu sirenu,
nećete pomisliti: „Hvala Bogu! Junak!”
Ne. Nitko tako ne reagira.
Svi reagiraju isto:
„Tko ga jebe! Govno!”
S razlogom svi mrze policajce.
Svaki je susret s policajcem negativan.
Svaki put kad vidite policajca,
znate da će vas to koštati.
Zato mislite: „Tko ga jebe.” U najboljem slučaju. Zar ne?
Mislim da bi policajci trebali sa sobom nositi male nagrade.
Povremeno bi vas zaustavili
zato što ste bili odlični. Shvaćate?
Da. U tom slučaju sirene bi ulijevale nadu.
„Znate što? Bio sam dobar cijelo vrijeme.
Možda nešto dobijem.”
-„Znate li zašto sam vas zaustavio?” -„Zbog onog sjajnog lijevog skretanja?
Mislim da nešto osjećam.”
„Pratim vas već deset izlaza.
Izveli ste tri odlična skretanja.
Grad New York daruje vam kavu.”
„Da!”
Morate nešto znati.
Veteran sam američkih marinaca.
Da.
Ne. Molim vas, nemojte.
Nisam junak. Samo sam bio ondje.
Razumijete?
Prijavio sam se zbog novca za studij
u ožujku 2001.
Nisam znao da će nas napasti u rujnu.
Bin Laden mi je sjebao životni plan.
Spomenuo sam to zato što sam bio jedini crnac u svom vodu
otprilike dvije godine.
Mnogim bijelcima bio sam prvi crnački prijatelj.
Da. Pretpostavljam da me to ipak donekle čini herojem. Znate?
Kad malo razmislite.
Obučio sam mnoge od vas seronja.
Da. Prvi put sam bio s bijelcima.
Bio sam uronjen. Doktorirao sam na bijelcima.
Znam kako razmišljate. Znam što pokreće vaš bjelački duh.
Da.
Dvije stvari vrijede za sve bijelce
i ne možete me razuvjeriti.
Prva je da svakoj skupini bijelaca možete odvratiti pozornost lopticom.
Ne mogu objasniti taj fenomen.
Dame, učinkovitija je od zviždaljke.
Držite je u torbici.
Ako vas prati skupina studenata,
bacite je preko ramena.
U 100 % slučajeva prvi sprijeda krenut će…
Ne mogu odoljeti.
To je magnet za njih.
Da. Druga stvar za koju znam da vrijedi za sve bijelce
jest ta da svi pomalo želite reći „crnjo”.
To je potvrđeno istraživanje. Jebe mi se što mislite.
Dobro? To je jedino što u Americi ne možete slobodno učiniti.
Morate razmisliti i provjeriti je li sigurno.
Znate?
Vidite skupinu crnaca na uglu.
Nabacuju se riječju na C kao da žongliraju noževima.
Pomislite: „Uh, opasno.
Da barem mogu sudjelovati.”
Da? Zbog toga ste 99 % slobodni.
U redu je. Iskreni smo.
Svi ste to učinili.
Zbližili ste se s prvim crncem.
Da? Čekali ste pravi trenutak.
Pokušali ste ubaciti „crnju” u razgovor.
Budite iskreni.
I niste naišli na reakciju koju ste očekivali, je li?
Što ste onda učinili? Pravili ste se zbunjeni.
„Oprosti. To je samo riječ. Svi je vi govorite i…
A što ako je u pjesmi?
Što ako kažem ‘niger’ umjesto ‘crnjo’?”
I ostale gluposti.
Ipak, moram nešto priznati.
Logički gledano, nije baš potpuno smisleno.
Ni ne mora biti. Drži se pravila, crnjo.
Zato što vi shvaćate koncept
po kojem nekim ljudima ne možete reći neka sranja.
Zbunjuje vas samo riječ „crnjo”.
Recimo, ne zovete mamu po imenu.
Osim ako niste jebeni čudak.
U mojoj četvrti to su radila samo čudna djeca.
Zar ne? Kako se zove vaša mama?
-Eileen. -Eileen.
Zovete li je Eileen pred njom?
Ne, naravno.
To nema smisla. Tako se zove, zar ne?
-Drugi je zovu Eileen? -Da.
I sigurno je u nekim pjesmama.
Zar ne?
Nemojte misliti da vas kritiziram.
Kako se zove vaša mama?
-Christina. -Christina. Zovete je Christina?
-Jebeno ne. -Jebeno ne!
Zar ne?
To nema smisla. Tako se zove.
-Tako je. -Završava na A, a ne na O.
Ali ne zovete je tako.
Zar ne?
To je…
Dobro, još jedan. Kako se zove vaša mama?
-Carol. -Carol.
Zovete li je crnjom?
Ne!
Lako je ne govoriti ljudima da su crnje.
Hvala.
Ovo je smiješno.
Prva osoba koja me nazvala crnjom bila je moja baka.
Dobro se sjećam. Imao sam sedam godina.
Zazvala me iz drugog dijela svoje jebeno goleme robovske kuće.
Dobro? Morate nešto razumjeti o odrastanju 1980-ih.
Kao prvo, kad su vas roditelji zvali s druge strane kuće,
morali ste otići onamo vidjeti što žele.
Kad bih čuo: „Briane!”,
nisam mogao samo viknuti: „Što?” Najebao bih.
Kao drugo,
video igrice su bile nove i niste mogli sačuvati napredak,
a baku je boljela ona stvar…
otkad igrate Super Marija, kako vam ide i je li teško.
„Dovuci guzicu ovamo.” Znate?
Dakle, zazvala me i prekinuo sam igru.
Željela je samo da otvorim prozor
pored kojeg je sjedila.
Dobro? Pokazivanje nadmoći.
Znam da to nisam rekao naglas,
ali čula je kako kažem: „Lijena kučka.”
Popizdila je, čovječe.
Odjednom više nije imala artritis.
Skočila je sa stolice.
Narasla je dvostruko poput nekog zlikovca iz anime.
Nikad to neću zaboraviti. Zapržilo mi se u mozak.
Rekla je: „Crnjo,
bit će jebenog pakla u gradu!”
Da.
Osim toga, morate znati da sve starije crnačke žene
imaju pojmovnik
prijetnji
koje su istovremeno i zagonetke.
Prijetnje imaju dvije svrhe. Jedna je zbuniti protivnika…
a druga da zvučite poput luđaka
ako nazovete socijalnu službu.
Sa sedam godina ne znam zagonetke.
Zato sam je samo gledao sa zbunjenim izrazom lica.
Isto tako, sa sedam godina nisam znao da zbunjeni izraz lica
govori: „Koji kurac pokušavaš, kučko?”
A ona ga je tako shvatila. Kao otvoreni izazov.
Zgrabila me ispod ruke i opako udarila koljenom.
Savršeno me prebacila.
Bacila me u suprotni zid. Pao sam naglavačke.
Do tog trenutka
već su se okupila sva djeca koju je čuvala:
nećaci, susjedova djeca i unuci.
Voljeli smo gledati kad nekoga od nas tuku.
Htjela je dati primjer i rekla:
„Što si naučio, mali crnjo?”
Znam što je htjela. Trebao sam reći:
„Ne smijem ti odgovarati i zvati te…”
Dobro? To je htjela.
Bilo koji drugi dan dao bih joj to.
Ali tog sam dana odlučio:
„Danas uzvraćamo.”
Dakle: „Što si naučio, mali crnjo?”
Rekao sam: „Pa, imala si dovoljno snage da me baciš u zid.
Mogla si ustati i otvoriti prozor…
Cynthia.”
Bio sam u bolnici dva dana.
Treći dan bio sam u udomiteljskoj skrbi.
Udomiteljstvo je suludo. Odmah vas pošalju psihologu.
Sa sedam godina.
No država si ne može priuštiti trošak psihologa.
Zato imaju bjelkinje koje su tek diplomirale.
Zar ne? Vidjele su crnce samo u brošurama.
Znate? Nisu…
Pokušavaju suosjećati i slična sranja.
Svima bi im dao otkaz. Jebite se, kučke.
Sve imaju isti pristup.
„Slušaj, maleni. Ovdje piše da si traumatiziran.
Da. I nemaš povjerenja u odrasle. Ali meni možeš vjerovati.
Ja sam dr. Povjerenje.
Sve što mi kažeš ostaje između nas dvoje.
Zapravo, protuzakonito je da to podijelim s nekim drugim.
Osim ako mi kažeš da želiš nauditi sebi ili nekom drugom.
Onda to moram prijaviti.”
Mislio sam: „Dobro. Onda smo završili, kučko.
Zato što samo o tome mislim.
O osveti.”
Da? Prešao sam staru kučku.
Trebalo mi je neko vrijeme. Kasno sam shvatio.
Za potpunu strategiju
trebaju vam psiholog i svećenik.
Ne morate biti katolik za svećenika.
Samo uđite u katoličku crkvu. Primit će vas.
Svećeniku možete reći sve. Recimo, da ste ubili nekoga.
Reći će: „Izmoli dva Očenaša
i ostavi milodar.” Shvaćate?
Ali svećenici ne pišu recepte.
Ako želite sve pokriti,
trebate obojicu.
Nađite psihologa i svećenika. Recite svećeniku koga želite ubiti,
a psihologu recite tko vas je zlostavljao.
Bio je to svećenik, ljudi. Pratite li me?
Spas nije besplatan.
Raširite guzove.
Da.
Zato se drogiram.
Ne shvaćam one koji su protiv droge.
Droga ima lošu reputaciju jer uništava živote i tome slično.
Baš kao i stvarnost.
Droge su protuzakonite
samo zato što su neki od vas u kurcu.
To je sranje.
Trebalo bi to bodovati.
Ako nešto sjebeš drogiran, ne smiješ se drogirati.
Moraš otići u HAK jednom godišnje i dobiti dozvolu za drogiranje.
Recimo: „Slušaj, možeš jesti gljive,
ali zajebao si na festivalu.
Nema ecstasyja do kraja godine.”
To mi se čini razumnim.
Protivnici droge
neće priznati da su neki ljudi bolji kad su drogirani.
Zar ne? Neki su najbolji drogirani.
Kad vam se prijatelj otrijezni,
shvatite li da je jebeno dosadan?
Problem je u tome što mislimo da postoje dobre i loše droge.
To nije istina.
Postoje samo prave i pogrešne droge.
Nema dobrih i loših droga.
Dobro? Tako samo osuđujete ljude.
Dat ću vam primjer.
Svi se slažemo da je met pokvarena i gadna droga.
Metamfetamin uništava ljude. Da.
Ali znate što?
U Los Angelesu je McDonald's koji radi 24 sata i obožavam ga.
Noćni upravitelj, tip koji radi od 23 do 7 h,
stalno je na metu.
Kad ga god vidim, drogiran je kao zmaj.
Ali kad je njegova smjena,
svi sendviči izgledaju baš kao na slici.
To je umjetnost
od meta.
Ja najviše volim travu.
To nije ništa posebno. Samo hobi.
Davno sam naučio da se nije dobro prenapušavati.
Ne možete stalno biti napušeni.
Ne smijete se napušiti u situaciji koja ne dopušta zbunjenost.
Dobro? Trava vas može sjebati. Možete se prenapušiti.
Kad ste prenapušeni,
neki to opisuju kao paranoju.
Jedini problem je u tome
da i dalje mislite u situacijama kad biste inače prestali misliti.
Zar ne?
Pri normalnom tijeku misli
razmislite o nečemu, dođete do zaključka i završili ste.
Prenapušeni
razmislite o nečemu, dođete do zaključka,
zatim razmišljate o zaključku, zatim razmišljate o zaključku…
Odjednom shvatite
da ste jebeno zabrijali.
Zadnji put sam rekao prijatelju: „Hej,
zašto se još nisu dosjetili da pedofilima dijele slike male djece?
To je zločin bez žrtvi.”
Rekao je: „To je genijalno, ali…
razgovarali smo o ekonomiji.”
Rekao sam: „Da, oprosti. Napušen sam.”
Da.
Shvatio sam zašto to nije dobro.
Jednom sam bio prenapušen i otišao na stranicu WebMD.
Dobro? Ako ne znate,
WebMD je web stranica za hipohondre.
To je online liječnik koji vam pomaže da dijagnosticirate bolesti
bez ikakvih medicinskih stručnjaka. Dobro? Užasna ideja.
Funkcionira tako
da na crtežu ljudskog tijela kliknete na dio koji vas boli.
Kad ga povećate, s lijeve strane
dobijete popis svih simptoma koji se odnosi na taj dio.
Kad kliknete na simptom,
na drugoj strani pojavi se 5000 bolesti
koje možda imate.
Kad dodate simptom, tih 5000 postaje 2500.
Još jedan simptom, 1000. Dobro?
Ali sad slijedi sranje. Nikad nećete doći do jedne bolesti.
Čak i da označite sve simptome, nećete uspjeti.
Završit ćete s barem tri bolesti.
Možda za neke znate,
ali barem će vas jedna jebeno prestrašiti.
Na WebMD-ju, ako vas boli grlo,
rezultat će biti da imate COVID.
Mislite: „Ne. Dvaput sam cijepljen.”
Onda je sezonska gripa.
Mislite: „Ne. Cijepio sam se i protiv gripe.”
Sljedeći rezultat: Imate sidu. Umrijet ćete.
Zastrašujuće je.
Svi znaju kako djeluje trava i što je WebMD.
Sad slijedi priča.
Prenapušen sam. Posjetio sam web stranicu. Boli me grlo.
Označio sam vrat i pregledavam simptome.
Jedan od simptoma je kratak i širok vrat.
Da.
Možda ste primijetili da imam takav vrat.
Uvijek sam imao neuobičajeno veliku glavu.
Još otkad me baka bacila u zid.
Vrat mi je ojačao da bi glava mogla biti stabilna.
Dakle, zanimalo me
koje je to jebene bolesti
simptom.
Pa sam kliknuo.
Prvi sam put bio na WebMD-ju.
Kliknuo sam na jedan simptom.
Dobio sam jednu bolest.
Downov sindrom.
Da.
Kao što sam rekao, u normalnim okolnostima
bio bih prilično siguran da nemam Downov sindrom.
Bio sam jako napušen.
Odmah sam pomislio: „Briane, to je glupost.
Nemaš Downov sindrom. Netko bi ti već nešto rekao.”
Zatim sam pomislio: „Osim ako je…
posljedica Downova sindroma
to da vjerujem da nemam Downov sindrom.
Možda živim u zabludi
da sam pravi komičar
na Netflixu?
Zapravo se događa nešto drugo.
Stojim na stolu u humanitarnoj udruzi i…”
Povlađujete mi zato što sam retardiran i zbilja se trudim.
Mislite: „Kako je hrabar!
Pogledajte ga.
Trudi se.”
Slušajte, znam da me neki od vas osuđuju
zato što rabim riječ „retardiran”.
Želim to odmah objasniti.
Morate znati da nije bilo slučajno.
Ja sam profesionalac.
I dalje rabim riječ „retardiran”
zato što uvijek dopuštam retardiranima da kažu „crnjo”.
Dogovor je dogovor.
Ne vrijedi za svakoga.
Želim vam ispričati
kako mi je Google spasio život.
Da, korporacija Google. Jebeno zlo čudovište.
Zbog njega sam danas živ.
Dobro? Ako niste znali,
Google vam neće reći kako da se ubijete.
Jeste li znali?
Ako u Google upišete: „Kako da se ubijem?”,
odgovorit će vam: „Niste sami.”
I dat će vam broj Hrabrog telefona.
Dobro. Ali to je sranje.
U našoj zemlji nazovete 911 za sve ostale hitne slučajeve,
ali ako si želite prosvirati mozak, to je nepoznati broj na 1-800.
To čak nije ni broj koji se lako pamti,
recimo „1-800-zubar”.
Samo nasumične brojke.
Uglavnom, Google mi nije htio reći kako da se ubijem.
Morao sam otići na Reddit, gdje je pisalo: „To je lako.
Postoji pet vrsta samoubojstava.”
Ali nešto sam naučio.
Naučio sam da panična reakcija tijela, kad ne možete disati,
ne nastupa zbog nedostatka kisika,
nego zbog viška ugljikovog dioksida.
Dobro? U osnovi,
ako udahnete inertni plin, izgubit ćete svijest.
Zato je najbolje nabaviti polovni auto.
Neki koji neće proći na eko testu.
Po mogućnosti stariji od 2000.
Parkirajte ga u garaži,
provucite gumenu cijev od ispušne cijevi do prozora,
uključite ga,
pustite omiljenu pjesmu
i spremite se upoznati Isusa.
Pomislio sam: „Zbilja je lako.
Zašto mi to Google nije rekao?”
Htio sam poslati e-poruku psihijatru i otkazati sve sastanke.
Otvorio sam Gmail
i vidio Googleov oglas za Toyotu Camry iz 1997.
Pomislio sam: „Koje seronje!
Pokušavaju zaraditi na mala vrata.
Ostat ću živ iz inata.
Dok postoji Google,
postojat će i Brian Simpson.”
Shvaćate?
Ja sam Brian Simpson. Hvala.
Prijevod titlova: Andrea Šimunić