UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE ORIGINAL NETFLIX
Urați-i bun venit amuzantei Aparna Nancherla.
Mulțumesc!
Ce mai faceți?
Grozav, ce bine!
Mulțumesc!
Mi-e foarte bine.
Recent am sărbătorit un an de relație.
Mersi că n-ați aplaudat.
Am observat c-ați ezitat. Nu-i nimic.
Un an e prea devreme.
Unii au relații mai lungi
cu filtrul de apă.
Pe-al meu nu l-am schimbat de șapte ani...
Ați putea spune despre mine c-am fost salvată.
La urma urmei, prietenul meu m-a luat de la adăpost.
Era doar o chestiune de timp, dar e bine.
E bine fiindcă mereu zice: „M-a salvat.”
Înțelegeți?
Se pare că fiecare își știe rolul în relație.
Mă mir că am găsit pe cineva.
Sunt... o persoană stângace în medii sociale,
iar asta se vede în mai multe situații.
De exemplu, stau adesea înfofolită înăuntru.
Fac asta fiindcă mi-e frig, dar lumea interpretează altfel.
Dacă stai cu haina pe tine prea mult la o petrecere,
se va găsi mereu cineva să-ți zică: „Dă-ți jos haina!
Pare că nu te simți în largul tău și că vrei să pleci.”
Răspunsul meu: „Ai dreptate.”
Încerc să fiu mai sociabilă.
Uneori, citesc reviste pentru femei.
Citește cineva reviste din astea?
Bine. Toată lumea? Grozav.
Toți citesc câte una chiar acum. Unele sunt foarte bune.
Mi se pare că Teen Vogue face o treabă grozavă.
Sunt noua Economist, dar...
Cel mai ciudat pont citit într-o revistă a fost scurt și îngrijorător.
Spunea doar atât:
„Ca să pari mai încrezătoare, când te plimbi,
să dai impresia că ai un secret sexy.”
Se pare că unele reviste pentru femei merg pe premisa:
„Printați asta. Să aibă cuvinte.
Noi nu știm.
Nu mai știm. Am obosit.”
Mi se pare corect.
Plimbă-te de parcă ai avea un secret sexy.
Nu mă înțelegeți greșit! I-am îndemnat pe toți, indiferent de sex, să încerce.
E un experiment mental valoros.
Ca atunci când o actriță frumoasă joacă un personaj urât.
Te gândești: „Pun pariu că s-a maturizat.
Pun pariu că a învățat multe despre sine.”
Mereu mă gândesc la asta când merg pe stradă
și încep să bat câmpii.
Mă plimb ca tot omul și mă gândesc:
„Ah, da, sexy. Bun, secret sexy. Am un secret sexy...
Nu știu. Chiloții mei...
sunt găuriți.
Dar...
nu acolo unde ar trebui.” Mereu...
mă dezumflu la final.
Uneori las la o parte secretul sexy, asta-i deja avansat. Nu-i de noi.
Trebuie să ne concentrăm doar pe secret. Viața e o călătorie,
trebuie să începi de jos.
Și încep să mă gândesc la secrete. „Care sunt secretele mele?
Nu știu...
Parola de la e-mail...
nu e suficient de complexă.”
Trebuie să mai lucrez la secrete.
O analistă a limbajului trupului m-a evaluat recent și mi-a zis:
„Nu prea-mi place să ofer feedback negativ...
deci nu prea știu ce să-ți spun.”
Am ieșit plângând din cameră.
Mă gândeam:
„Mi se pare că s-a sfârșit discuția, dacă am înțeles bine.
Suntem noi împotriva lumii, eu și fata din Blestemul.
O pereche foarte... neînțeleasă.”
Nu știu ce să zic,
mi se pare că toată țara se simte neînțeleasă.
Anul ăsta m-am plimbat mult pentru spectacole.
Am călătorit mult în alte state. E o perioadă ciudată să pleci din SUA,
fiindcă de fiecare dată când pleci, te simți de parcă ai porni
în turneul scuzelor.
Îți vine să zici: „Îmi pare rău. Chiar îmi pare rău.
Tehnic vorbind, nu-i de-al nostru.
Chiar lucrăm la asta. Avem o echipă care se ocupă.
Eu dau mai departe mesajele pe Twitter...
Va fi bine până la urmă.”
Am fost în Canada o perioadă și chiar mi-a plăcut, fiindcă
eu îmi ceream scuze, ei își cereau scuze,
„Scuze. Scuze” „Scuze. Scuze.”
Parcă m-am vindecat puțin.
Chiar m-am vindecat, fiindcă am primit consultații gratuite,
așa că a fost o săptămână bună.
A fost o săptămână bună. Am zburat de multe ori recent.
Când am aterizat, de curând, s-a întâmplat ceva ciudat.
Eram pe culoar, iar pilotul era mai în față...
Nu știu niciodată ce să le zic. Mereu îmi vine să le zic:
„Mersi. Bună treabă. În fine.”
Apoi am bolborosit ceva incoerent și am trecut mai departe.
Apoi am auzit-o pe femeia din spatele meu, care s-a aplecat spre pilot și i-a zis:
„Mi-a plăcut ce-ai făcut zborul ăsta.”
Mi s-a părut ciudat, dar și frumos,
fiindcă ce-am considerat eu o decolare, o călătorie și o aterizare standard,
ea le-a tratat de parcă ar fi fost un act artistic experimental...
realizat în aer.
„Ce-ai reușit să faci în aer a fost complet original.
Clipul despre măsurile de siguranță e doar un metacomentariu subversiv
asupra supunerii.
Și...
m-ai făcut să văd norii cu alți ochi.”
Mi-o imaginez în situații în care nu-i așa drăguță.
De exemplu, după un alt zbor, îi zice pilotului:
„Bine... Uau!
A fost...
lipsit de inspirație.
A fost aceeași Mărie, cu altă pălărie.
Finalul... complet previzibil.
Urăsc să-ți spun asta, dar parcă ai folosit pilotul automat.
Nu, nu.
Sarcastică remarcă. Nu-i frumos așa.
Nu-i frumos.
Am trecut pe la controlul de securitate.
Am trecut prin cilindrul acela uriaș, care vrea neapărat...
să te îmbolnăvească de cancer.
Și...
Te scanează și dacă vreo parte a corpului
e suspectă, se aprinde pe ecranul agentului.
Iar acesta, fără să-și ia ochii de la ecran,
își spune, în barbă,
„Uau! Fix păsărica!”
L-am întrebat: „De ce s-a aprins zona aia?
Mi-au căzut monedele acolo?
A apărut o față încruntată,
aia care apare
când poți fi considerat o amenințare?”
Apoi mi-am adus aminte: „Îmi amintesc. Mi-am pus o armă în loc.
Pentru alea-s mai puține reguli.”
Vai, nu!
Mi-am zis părerea.
Cred că de vină-i ce am mâncat.
Mi se pare o perioadă ciudată în care să trăiești, sincer.
Îți dai seama că trăiești într-o perioadă ciudată
când mergi la terapie, iar terapeutul zice:
„Vrei să începi tu sau încep eu?” „Poate ar trebui...
să vorbim în același timp.
Să profităm de ședință.”
Sunt o persoană foarte anxioasă
și e ciudat că anxietatea este, în sfârșit, adusă în atenția publicului.
Dacă suferi de anxietate, te gândești:
„Pentru asta ne-am pregătit.
Asta... e olimpiada noastră.”
Toate nopțile nedormite te-au pregătit pentru ziua asta.
Toate scenariile se întâmplă deodată.
Sufăr de anxietate, dar și de depresie.
Îmi place să...
fiu anxioasă în timpul săptămânii și depresivă în weekend.
Ca să le împac pe amândouă.
Am început să folosesc un tratament nou, care funcționează, dar are efecte adverse
despre care nu știam: mi se usucă gura,
ceea ce-i minunat în profesia asta...
Dar asta m-a făcut să-mi dau seama că medicamentele-s ca miturile grecești.
Tu, muritorul, obții ce vrei,
dar mereu există un preț despre care nu ți se spune.
Ceva de genul:
„Da, vei fi o prezență mai agreabilă...
dar când vei încerca să vorbești cu oamenii...
îți va ieși praf din gură!
Cu plăcere.”
„O să ai parte de ce-ți dorești.
O să ai parte de ce-ți dorești.”
Iar tu întrebi: „De ce ai repetat asta, doctore?
Pe un ton ciudat, care nu părea necesar.”
Nu știu ce să zic. Fiindcă îmi petrec mult timp în mintea mea...
trag adesea câte un pui de somn. Pui fricoși, așa le zic eu.
Ador să trag câte un pui de somn. Singura problemă e când mă trezesc.
Acolo m-ai pierdut,
fiindcă de fiecare dată mă trezesc dezorientată.
Nimeni nu trage un pui de somn și se trezește zicând:
„Ce idee minunată! Mă simt grozav!”
Când te trezești după ce ai tras un pui de somn,
reacția va fi...
Parcă ești mereu într-o poveste polițistă, în care joci toate personajele.
Trebuie să pui lucrurile cap la cap, bazându-te pe indiciile din jur.
Te întrebi: „Cine... cine sunt?
Coajă de pizza.
Coajă peste tot.
Suspectul pare foarte fain.”
Singura senzație cu care aș putea compara trezitul dintr-un pui de somn
este cea prin care treci când te oprești să-ți vezi reflexia în geamul unei mașini
și-ți dai seama deodată că e cineva în mașină.
Începi să te întrebi: „De ce mi se întâmplă asta?
Familia mea e în regulă?
Ce-i părul?” Niciuna din întrebări n-are sens.
Cum te scoți dintr-o fază de asta? Îi zici: „Eu n-am fost niciodată aici...
Totul a fost un vis...”
Sau: „Tu ești ciudatul.
Tu stăteai într-o mașină parcată.
Eu doar voiam să m-asigur că mai am față.
Eu câștig.”
Tind să-mi petrec mult timp pe internet, pierzând vremea,
și aș îndrăzni să spun că internetul nu a fost mereu așa prietenos.
Mulți nu știu asta despre mine,
dar eu n-am avut voie să urmăresc prezentări când era mică,
așa că am ajuns să fiu obsedată de PowerPoint.
Cred că vin cei de la departamentul tehnic...
Călătoresc cu chestia asta și a devenit o povară, sincer.
Ajung să mă întreb despre cine-i vorba în spectacol.
Vom trece direct la subiect.
Se numește: „M-ai cucerit când mi-ai zis yolo.”
Bucurați-vă de poantă dacă vreți, dacă nu,
nu faceți zarvă, dar...
aceasta va fi „o explorare superficială
a felului în care există limbajul digital într-un mediu în continuă dezvoltare,”
titlu obținut, desigur, cu ajutorul unui generator de titluri TED Talk.
Dar...
Mi se pare că mi-a ieșit schema, dar, în termeni mai pe înțelesul tuturor,
„Gândiți-vă la următoarea întrebare:
De ce emoji-urile cu familii sunt disponibile într-o singură culoare,
dar bărbatul blond apare în toate emoji-urile?”
Desigur, avem și dovezi. Iată diferitele familii...
Combinații diferite și frumoase.
VEDEȚI????????
Înduioșătoare, dar veți observa
că-i precum un kit pentru începători pentru națiunea ariană.
„Împotriva...”
De ce?
De ce...
De ce cred cei de la compania Emoji că e mai important
să reprezinte o trupă de băieți multiculturală...
decât o familie frumoasă și diversă? N-am răspunsul la întrebarea asta,
dar știu cine ne-ar putea ajuta.
Tipii ăștia.
De când am creat prezentarea, au mai scos și alte emoji-uri.
Presupun că oamenii și-au spus părerea, iar compania i-a ascultat,
căci acum avem și doamnele astea.
PROGRES
Slavă cerului pentru reprezentarea egală.
Desigur, sunt și ele detectivi.
Deci...
înainte să intru în detalii,
vreau să vă ofer niște informații despre mine.
Când îți prezinți ideile unei astfel de adunări,
ar trebui să prezinți chestii despre tine...
CINE SUNT?!?
Sunt „comediantă, scriitoare, am site.”
Astea-s toate informații adevărate.
Sunt „fiică, soră, prietenă, «prinamică», inamică, Emmy, Oscar.”
Mi-am cam pierdut ideile la sfârșit.
Am început să adaug cuvinte asemănătoare.
Sunt „depresivă și anxioasă”, „merg des la terapie și-mi place SPM-ul.”
Încerc fac reclama ultimei părți, ca să fie iar la modă.
„Introvertită, uneori brutal de tăcută.”
Asta-i pe bune.
„Feministă, colecționez tâmpiți de pe internet.” Sper să-i prind pe toți.
„Heterosexuală, cu accentul pe rosé.”
Nu eram sigură
ce parte să accentuez, fiindcă toate-s problematice,
dar cred că m-am descurcat.
Unii s-ar putea să nu se prindă. Nici nu-i așa bună gluma, deci e OK.
„Femeie cisgen, deși nu prea știu să explic ce înseamnă «cisgen».”
Ăsta e privilegiul meu.
„Sunt o persoană de culoare, dau bine în pozele de broșură.”
M-aș bucura să vă ajut cu asta.
„Ștrengăriță sub acoperire.”
Încă încerc să mă împac cu ideea. Sprijiniți-mă în demersul meu.
Sunt „o persoană care folosește greșit ghilimelele.”
Așa sunt eu.
Mulțumesc!
Voi vorbi mai mult despre limbaj de-acum încolo,
dar sunt sigură că sunt și amatori de numere și date în public.
Vreau să vă asigur că am făcut cercetările de rigoare
pentru a-mi susține punctul de vedere.
Totul e în prezentare, așa că nu vă lăsați acaparați de asta
de-aici încolo.
Am vrut să încep cu emoji-urile. Îmi sunt aproape de suflet.
Urmează câteva despre care am niște întrebări.
Emoji-ul cu față de clovn. Cine a cerut așa ceva?
Cine s-a gândit: „Știi ce-mi trebuie în discuții?
Mai multe coșmaruri.”
Așa că nu...
NAȚIUNEA EMOJI
Nu-s sigură de ăsta.
Nu știu dacă înseamnă „a atârna” sau „sună-mă”.
Știu doar că, dacă mă duc undeva și cineva îmi face semnul ăsta,
mai ales dacă-i un tip alb, trebuie să mă car.
Emoji-ul croasant... Principala mea problemă e că nu există
un emoji pentru covrig. Cum îndrăzniți să aveți pentru croasant,
dar nu pentru covrig?
Acestea fiind spuse, îmi plac croasanții.
Dacă stați să vă gândiți, înseamnă „sună-mă” în varianta de patiserie.
Urmează câteva mai sinistre.
Medalia pentru locul trei. De ce e un emoji pentru asta?
Chiar dacă ai termina pe locul al treilea,
mi s-ar părea nepoliticos să-ți trimit ăsta.
Ăsta, cu dosul palmei ridicate.
Era în regulă până ne-am lămurit despre ce parte a palmei e vorba,
așa că acum toată lumea își sună avocatul.
Apoi e ăsta. Emoji pentru mincinos.
Cineva de la Apple are o motivație ascunsă.
Mi-am dat seama că astea trei ar fi grozave într-un mesaj de despărțire,
dacă vă gândiți la asta.
„Ai avut trei șanse să mă ceri, mincinosule. Adio!”
A ieșit artistic textul.
Au mai apărut și niște emoji-uri mai noi.
Bărbatul cu barbă e bun în cazul în care vezi un membru al Mumford & Sons
pe stradă.
În sfârșit ai simbolul potrivit pentru asta.
Un elf negru.
Nu mai bine ne-am preocupa să reprezentăm femeile de culoare în viața reală
și ne-am apuca apoi de elfi?
Ar fi bine.
Așa chiar ar fi bine.
Iar ăsta... nu înțeleg exact cu ce îmbogățește
conversația...
când îl avem deja pe ăsta.
Se pare că ochiul acela care multe de exprimat.
Înțelegeți?
Emoji-urile îmi ridică moralul. Mai e ceva.
Dacă stați suficient timp pe internet, dați, ocazional, peste diverse păreri,
iar în prezent, oricine își poate exprima opinia.
Facebook are o gamă întreagă de reacții pentru a comenta la postare altcuiva.
Îmi plac această gamă, fiindcă reprezintă ordinea cronologică
a reacțiilor pe care le am când mă conectez.
CROWDSOURCING
La început sunt binedispusă. Iubesc, râd, apoi încep să mă îngrijorez.
Apoi mă gândesc: „Ce fac cu viața mea?”
Iar la sfârșit, ajung să fiu furioasă din cauza bretonului unei prietene.
Nu știu de ce.
Recenziile cu o stea de pe Yelp.
Par negative, dar mi se par surse de literatură nefolosite.
Una din preferatele mele:
„Servire execrabilă. Mi s-a oferit cocaină pe drumul spre restaurant.
Produsele fermentate din meniu au avut gust de gunoi moale.”
Cred că doamna asta era, de fapt, într-o alee
și s-a gândit: „Restaurantul ăsta e groaznic.”
Băutorii de cafea se pricep la recenzii supărate.
„Nu! Nu-i bun! Pregătiți-vă barmanul! Cappuccinoul a fost prea fierbinte!
Încorporarea laptelui nereușită!”
Nu știam ce e încorporare a laptelui până am citit recenzia asta,
dar apoi m-am înfuriat și eu.
„De ce vă segregați lichidele?
Asta chiar nu-i OK.”
„Am mers să luăm cafea înainte de piesa care începea
la teatrul interactiv din Seattle.
Localul era închis, așa că ne-am dus în josul străzii
la Seattle Grind, urmând să ne întoarcem și să așteptăm lângă teatru.
Am luat cafeaua și ne-am întors, iar localul era deschis...
Ce fel de afacere nenorocită e asta?”
Îmi place asta deoarece e evident că femeia asta n-a trecut niciodată
prin greutăți în toată viața sa.
O mică afacere care și-a întors semnul de pe ușă din închis în deschis
i-a dat peste cap tot ce știa despre viață.
Urmează recenzia mea preferată dintotdeauna.
„Motivul principal pentru care scriu recenzia este să avertizez lumea
cu privire la trioul de piureuri.”
Deja sunt foarte interesată.
„În timp ce piureul cu pesto a fost bun,
hummusul afumat avea gust de țigări.
Nu l-aș recomanda nici celui mai mare dușman...”
Ador ideea de a recomanda sosuri dușmanilor.
„Intră în topul cinci al celor mai oribile chestii mâncate.
A fost și foarte... gros.”
Nu știu ce s-a întâmplat cu asta,
dar e clar că a luat o turnură erotică pe la jumătate
și a degenerat, transformându-se într-o fantezie cu piureuri.
Poate persoanei i s-a desfăcut halatul în timp ce scria recenzia
și a început să o ia într-o cu totul altă direcție.
Recenziile cu o stea de pe Yelp. Citiți-le!
Încă ceva...
Când ești comediant, primești mult feedback în mediul online.
Uneori, oamenii sunt drăguți, dar alteori îmi scriu:
„În loc să fii comediantă, mi-aș dori să fii făcută din albine.”
Sau ceva de genul.
Ăsta e unul din cele mai răutăcioase comentarii:
„Iisuse! Ești, probabil, cea mai urâtă ființă de pe planetă,
dar, pe de altă parte, încă n-am părăsit planeta.”
Îmi place ăsta fiindcă ia o turnură introspectivă.
COMENTARII DE PE INTERNET
E ceva de genul: „Ești urâtă, dar eu ce-am făcut cu viața mea?”
Ador tâmpiții care nu se tem să mediteze.
Următorul e un comentariu de pe Instagram, care încă mă bântuie.
Tot n-am un răspuns.
Mi-a scris doar: „Ai mare dreptate, Doug.”
Cine-i Doug?
Cine-i Doug, Carol?
Avem nevoie de răspunsuri, dar n-o să le primim niciodată.
Am ajuns la tipul meu favorit de comunicare online,
adică unu la unu. Vorbește careva cu părinții prin mesaje?
MĂICULIȚĂ
Bine. I-ați învățat pe părinți să trimită mesaje?
Bun. Pare să meargă bine, dacă mă iau după cei doi care au aplaudat.
Am învățat-o pe mama să trimită mesaje. Mi se pare că a făcut progrese,
pe care vreau să vi le prezint mai în detaliu.
La început, scria mesajele ca pe e-mailuri.
Numele meu de alint, „apps”, era trecut ca subiect, îngroșat.
Apoi începea mesajul.
„Sper că ți-a plăcut Nashville. Când ne-am căsătorit, tata obișnuia...”
Apoi obosea și pleca de lângă telefon.
Așa a rămas mesajul.
„Când ne-am căsătorit, tata obișnuia...”
Da, chiar așa ar face tata. O mișcare...
O mișcare clasică de-a lui.
Apoi a început să folosească mesajele într-un mod practic. Aici eram la muzeu.
Mi-a scris: „Să-mi zici când urci la etaj.
Sunt cu Picasso.”
Așa că-i răspund: „Ne vedem la ieșire în șapte minute?”
În câteva secunde, mi-a scris:
„Deja sunt la parter mi-e foame te rog.”
Se pare că mama se mișcă prin muzeele de artă cu viteza unui Raptor.
Cu o foame de nepotolit.
Cred că mâncarea o face să fie neliniștită. Odată, mi-a scris:
„Apps, ți-am luat un sandvici de la Blossom.
Ai primit mesajul despre sandvici?”
Trebuia să plaseze produsul.
Apoi a devenit specialistă.
Într-o zi...
mi-a trimis doar o poză neclară cu luna...
MĂICULIȚĂ 2: ACELEAȘI OBICEIURI
fără niciun context.
Dar, la o oră mai târziu, mi-a trimis:
„Luna e mai mare și mai luminoasă azi, dragilor.”
Nu știu dacă asta înseamnă că mama s-a apucat să facă pe meteorologul
sau dacă ăsta e primul semn că se transformă în vrăjitoare,
dar orice ar fi, îi sunt alături.
Tot ea a trimis asta:
„Îți amintești când ți-am zis de tipul cu un prenume haios?
Te rog să nu mai spui nimănui.”
Nu mi se pare corect.
Doar știe ce fac eu.
A vrut să mă saboteze.
Nu știu câți dintre voi cunoașteți funcția scrisului de mână de la iPhone.
N-a fost făcută pentru ea, e clar, dar într-o zi, ne-a trimis linia asta...
mie și surorii mele. Sora mea n-avea de gând să ignore asta,
așa că a întrebat-o: „Pentru ce e linia asta?”
O întrebare rezonabilă.
Cred că, la un moment dat, mama a urmat un curs de improvizație fiindcă ne-a zis:
„Așa e viața, oricum vrei s-o interpretezi.
Merge înainte.”
Îmi venea să-i zic: „Ghem, set, meci.
Ai câștigat partida.”
Vă întrebați acum:
„Mama e destul de avansată. Cum se descurcă tatăl tău?”
E mai puțin priceput.
DAR TATA
A început trimițând mesaje din astea. La asta se pricepea tata.
Unul de la el. El nu-i un tip vorbăreț, așa că acesta înseamnă multe.
Apoi a trecut la întrebările moderate.
„Cum ar fi”
e un fel de faza a doua. Acum știe să trimită un mesaj complet.
„Apps, pe la ce oră te așteptăm pe la noi?
Ne va ajuta să ne planificăm ziua.”
Din păcate, emoji-urile nu se potrivesc mereu cu tonul mesajului.
Asta e o combinație între frică și dragoste.
Ați putea spune că, adesea, dragostea se naște din frică,
deci tata chiar e profund.
Așa ajungem la ultimul meu subiect preferat...
întâlnirile online.
După cum v-am zis, sunt într-o relație.
Însă am pătimit și online.
Am folosit diverse site-uri: Match, OkCupid, Yelp, după cum am mai zis,
MEREU ÎN INIMILE NOASTRE
Nu m-am potrivit cu nimeni, dar au fost câțiva bărbați...
n-aș vrea să rămână neauziți.
Unde în altă parte să fie reprezentați?
Iată câțiva care-s promițători și la care ar trebui să fiți atenți.
Tipul ăsta mi-a scris: „Hai să fumăm iarbă.”
Mesaj trimis de Crăciun.
Mă gândeam: „Iisuse, tu ești?”
Foarte generoasă oferta.
Asta a fost o biografie care m-a amețit.
„Caut mai multe decât bărbații obișnuiți,
pe cineva care vrea același lucru, dar vrea să se distreze între timp.”
N-are nicio logică. Sigur e o ghicitoare de la unul
care trăiește sub un pod.
Apoi continuă: „Sunt un bețiv de meserie.”
Bun, cam prea multe informații.
Nu suntem chiar așa apropiați...
dar mersi că te arăți vulnerabil.
Am mai primit mesaje încâlcite, de tipul:
„Va veni o vreme când nu voi mai putea zâmbi,
dar nu-ți face griji, știu ce să fac.”
„Bun, deci te descurci fără mine.
N-am ce căuta în ecuația asta.”
Unele n-au fost așa drăguțe.
Am primit asta: „Mergi la sală? Dacă nu, nu-mi trimite mesaj.”
Tot răul spre bine.
Sau: „Transpiri mult?”
Mi l-a trimis înainte de nouă dimineața. Tipul era pregătit de însurătoare.
Unele chiar sunt stranii.
Am primit de la o pisică care aterizase pe tastatură.
Mi-a plăcut că a continuat să-mi scrie,
apoi mi-a zis și cum îl cheamă.
„Justin.”
Mă gândeam: „Dă-i bătaie, Justin. Îmi place stilul tău.”
Nu putem să-i uităm pe dezaxați.
Ăsta e unul din cele mai terifiante mesaje.
Bună. Mă intrigă senzualitatea ta unică și cuceritoare:
gura ta sexy, zâmbetul adorabil, pielea cafenie perfectă și statura ta
se armonizează într-o frumusețe răpitoare și unică.”
Știu. Îți vine să zici: „Robotul ăsta a învățat să scrie.”
Apoi continuă:
„Caut o fată dulce, drăguță, sexy și deșteaptă cu care să iau o gustare...”
Fiți atenți!
„Pe care să o îmbrățișez și cu care să mă fut.”
Ceva de genul: „Dacă nu te-am impresionat cu îmbrățișarea, mai am și altceva.”
Tot nu-s impresionată. Și cum închei o astfel de capodoperă?
Simplu.
„Sunt Jerry. Să stăm de vorbă.”
Îmi place că după tot ce-a scris, a încheiat triumfal.
Cine poate să-i reziste unui Jerry?
Se pare că majoritatea femeilor de pe site.
Ăsta e oribil, dar următorul e, cu siguranță, cel mai îngrijorător.
Mi-a scris atât: „Mi te imaginez la marginea patului, în fața mea,
încordându-te, transpirată,
când mă vezi în fața ta.”
Da. Analizați asta atent.
În apărarea lui, aveam poza asta la profil.
Asta explică și întrebarea: „Transpiri mult?”
Cred că așa ajungem la finalul spectacolului.
Vreau să închei cu un citat.
„Când vine vorba de comunicarea în online,
nu vă temeți să adresați întrebările complicate.
Vorba înțeleptului: «Cum ar fi?»”
Mulțumesc mult! Mulțumesc că ați fost așa drăguți!
Mulțumesc!
Traducerea de: Carla Mona Gîlcă