UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE ORIGINAL NETFLIX
Doamnelor și domnilor, primiți-l cum se cuvine
pe Kyle Kinane.
În regulă!
Mulțumesc foarte mult tuturor. Chiar apreciez.
Îmi place să trec direct la subiect. Să începem.
Atacuri armate! Ka-boom!
Să n-aveți griji, nu o să vorbesc de cel petrecut ieri.
Aș fi insensibil. Însă voi discuta de cel de acum câteva săptămâni,
tragedia și timpul rezultă în comedie.
Și știu, probabil vă gândiți:
„Kyle, probabil nu vor fi atacuri armate când vei fi difuzat.
Gluma nu va fi relevantă.” Asta e America.
Nu prea e ceva de râs.
Dar ce-mi mai place să-mi sap groapa.
Chiar că dăm cu zarurile când începem cu dintr-astea.
Dar vă rog să-mi acordați atenție.
Doar vreau să spun
că dacă mă aflu vreodată în Las Vegas sâmbătă noaptea
și sunt împușcat, și sunt dus la spital,
și am nevoie de un transfer de sânge,
nu-mi dați sânge donat de luni din Las Vegas.
Nu vreau sânge vechi de luni, din Vegas,
să-mi curgă prin vene.
Nu prea mă ajută.
Nu cred că acei oameni știau că donau sânge pe atunci.
„Ăsta-i leac de mahmureală. Îți extrage toată otrava din tine.”
Nici măcar nu mai e sânge. E mai degrabă cocaină combinată cu vodka.
Scoate-l din mine!
Ei îți spun că: „Ce donație minunată.”
Ce donație? Nu dați nimănui așa ceva!
Apoi stai în spital și doctorul îți dă acele „vești bune și rele.”
Vești bune, trăiești.
Vești rele, ai ceva hepatită 12.
Ai așa de multe în tine,
încât am rămas fără litere, a trebuit să folosim numere,
pentru că s-au amestecat toate
și ai toate felurile de hepatită...
Toate hepatitele.
Nici măcar nu există un cuvânt pentru așa ceva.
Știrile sunt nasoale tot timpul!
Nu găsești știri bune, de genul: „Prin puterea muncii în echipă,
pisoii au salvat bebelușul din fântână.”
Știrile mereu spun de rău.
Dar continui să mă uit, că poate va apărea ceva diferit.
Știi, e ca și cum... o fostă iubită vine în oraș.
De data asta va fi diferit.
E ca o iubită făcută din McRibs.
Are un gust rău... de fiecare dată...
și tu știi asta, dar speri că acum va fi diferit.
Apoi spui: „Vai, mă înțeapă inima și am diaree! Nu mă învăț minte!
De ce nu învăț din greșeli?”
Nu mai știu ce să fac în lumea asta.
E un loc cam aiurit.
Gen, muștele au început să se pună pe mine cu încredere.
La nivelul lui Edgar Allan Poe.
Literalmente. Pentru că trebuie să scapi de muște.
Se pun pe tine, tu le spui: „Dispari!”
„Îmi pare rău, ne vedem în 30 de secunde.”
Dar astea stau pe mine de parcă știu ceva ce eu nu știu.
„Fugi de aici!”
La care ele: „Nu, amice. Ne vom vedea curând.”
Încerc o mulțime de lucruri noi.
Am dat cu salvie în apartament și...
Vrăjile sunt ceva nou pentru mine.
Așa că nu știu...
Mulți oameni îmi spun: „Salvia n-are efect.”
Nici votul n-a avut, nu-i așa?
Trebuie să încerci ceva nou! E timpul noutății.
Democrația a eșuat. Începem să ne orientăm spre voodoo.
Trebuie să încercăm orice apucăm.
Și ce pot să spun sigur,
e că salvia e un fel de odorizant spiritual.
Habar n-am. Dai cu ea împrejur și poate lumea va spune că e mai bine.
Iar eu le spun: „E diferit. E clar diferit.
Miroase parcă aș fi dat vânturi afară.
Chiar dacă înăuntru miroase parcă ceva se petrece printre frunze.
E ca o schimbare de perspectivă.”
Face parte din proces. Trebuie să surprinzi demonii.
Ajungi acasă și demonii zic:
„Care-i treaba, Kyle?”
Nimic, poate doar niște salvie!
La care ei: „Ne-a făcut-o!”
Întotdeauna mă gândesc la ce e mai rău.
Mereu zic: „Totul e de rahat!”
Dar știu că nici nu cred în mine însumi.
Nici nu cred în ce-mi spune inima.
Fiindcă indiferent ce aș spune despre răutăți, despre cât de teribil e,
eu continui să reciclez.
Nu e ceva ce faci când nu mai ai nicio speranță, știi?
Acela ar fi fost primul lucru inexistent dacă aș fi crezut asta.
„Ăia au rachete care pot ajunge pe Coasta de Vest?
Conserva naibii!”
Ăla ar fi primul lucru dat uitării.
Dar tot vorbesc aiurea.
Tot îndrug precum: „Cu toții, cheltuiți tot de pe acele carduri!
Apocalipsa e suprema iertare a datoriilor.
Nu poți plăti la bancă, dacă banca e o grămadă de moloz.
Cui îi trimiți plata?
Cheltuiți și nu mai purtați prezervative!
Nu mai aveți nevoie de ele.
S-a terminat! Simțiți plăcerea adevărată!
Simțiți iubirea adevărată și băgați-v-o în toți,
dacă și ei vor. Dar e un spectru.
Deci, doar bărbații și femeile să facă ce vor.
Și animalele. Dacă par de acord, acordați-le o șansă.
Bagă-ți penisul în niște mobilă! Simte-o! Totul se va sfârși.”
Dar de fiecare dată când zic asta,
eu doar clătesc o sticlă de dressing de salată.
Așa că știu că nu cred asta.
Ce plan am când vor lansa rachete?
Iau niște șezlonguri, caut locul aterizării, prind una și îi rup fitilul.
Ka-boom, fraierilor! Ăsta e planul meu.
În fine, pun asta în pubela albastră.
Nu! Nu cred. Nici eu nu-mi cred aiurelile.
Chiar nu. Încă există speranță.
Dar nu cred că... Nu poți ști...
Nu aplaudați!
Ar putea fi sfârșitul. Habar n-am. Ar putea fi al meu.
Adică, n-aș fi împotrivă.
Dacă aș muri peste trei ani... Ar fi în regulă.
Dar nu vreau. Sunt un tip fericit.
Dar ar fi momentul perfect. La asta se referă comedia.
Am scos câteva albume, nu m-am făcut total de râs.
Am cazier curat.
Și dacă mori de tânăr, vei fi amintit mult mai bine decât erai.
Deci, mor tânăr, sunt o legendă.
Nu stau prea mult prin preajmă.
Întotdeauna e tragic dacă cineva moare tânăr.
„The 27 Club, acei muzicieni uimitori. Ne-au părăsit prea curând.”
„Vai, Doamne. Kurt Cobain. Prea curând.
Drogurile de vină. Sau poate Courtney.”
Poate știa că avea să scrie un album de Crăciun și poate credea:
„Frate, nimeni nu vrea asta!”
Tocmai m-am mutat cu iubita mea.
Am trăit singur timp de cinci ani și jumătate.
Și e ciudat când brusc trăiești cu cineva
după jumătate de deceniu singur.
Aveam toate bunurile mele care au fost aprobate inițial, de mine.
Erau lucrurile mele. Și erau tari, fiindcă eu le luasem.
Erau chestii mișto.
Apoi te muți cu cineva
și brusc toate bunurile tale sunt puse la judecată.
Trebuie să protejezi toate acele lucruri care erau tari!
Normal că erau! Dar nu le vedea nimeni!
Nu lăsam pe nimeni în bârlogul meu al masturbării!
Înainte erau doar lucrurile mele tari.
Dar acum trebuie să spun chestii femeii iubite precum:
„Unde punem masa mea pentru cuțite?”
Pentru că am o masă pentru cuțite.
E o masă în care îmi aruncam cuțitele timp de cinci ani.
Argumentul meu pentru păstrarea mesei e că arată bine,
fiindcă am folosit suporturi de pahare.
N-are urme de pahare. Nu sunt un bădăran.
„De ce ai o masă pentru cuțite? De ce divulgi secrete prietenilor?”
„Terapia e scumpă.”
„Dacă nu am o masă pentru cuțite,
unde arunc cuțitele astea afurisite?”
E ceva ciudat de spus altcuiva.
Locuiesc cu chirie și așa voi face mereu.
Ador să stau cu chirie.
Ador când oamenii o iau razna dacă stai cu chirie.
Știți, oamenii încă au o problemă cu asta.
Fiindcă eu sunt din suburbii,
și acolo oamenii încă o iau razna. „Stai cu chirie? Ce tot faci?”
E singurul lucru la care nu renunță.
Ei dețin. Ei dețin proprietăți. E singurul lor țel.
Eu sunt din suburbiile din Chicago, dar puteau fi orice suburbii.
Sunt acele suburbii unde ruloul cu ou din sud-vest e ceva exotic.
Sos Chipotle? E ca și cum mi-aș înșela nevasta!
E genul de loc unde oamenii nu fac chestii ieșite din comun.
„Ai 18 ani și mergi la facultate!
La ceva ce-ți place? Nu, pur și simplu!
Să intri în datorii, să te căsătorești,
să ai datorii, copii și multe griji pe cap.”
Sunt genul de oameni care aproape s-au distrat. Aproape.
La 20 de ani zici: „Hai să luăm caiace!”
Iar ei zic: „De ce?”
La care tu: „Ca să ne dăm cu caiacul! Pentru ce altceva?
E de la sine înțeles.”
„Nu, trebuie să completez formularele de împrumut!”
Unii au mai scăpat.
Dar am prieteni de vreo 29 de ani, care se uită la copiii lor, la ipotecă,
zicând: „Totul e aici!
Dumnezeule...
Fericirea e vreodată ca o greutate ce te tot apasă pe umeri?
Sunt sufocat de voioșie!”
Nu le-a mai rămas în viață decât bunurile pe care le dețin.
Acela e visul american. Trebuie să deții!
La care eu zic: „E visul tău?” Nu, dar e cel american...
Ei o iau razna că locuiesc cu chirie.
Îmi spun: „Kyle, dacă nu deții, ce valoare au lucrurile?
Ce rost are, dacă nu deții o parte din ceva?
Nu o deții! Ce rost are? Trebuie să deții, la naiba!”
Iar eu spun: „Nimeni nu deține nimic, pentru că moartea există.”
Dar nu e argumentul filozofic
pe care vor să-l audă la aniversarea copilului lor.
Așa că stau deoparte, băgându-mi degetul mic în humus.
N-am vrut să te ofensez.
Apropo, ți-am înfundat buda.
E a ta. E problema ta.
O deții. Eu locuiesc cu chirie. Eu doar sun un tip.
Nu e problema mea!
N-am timp de desfundat toalete. Sunt un artist.
Îmi năruiesc creativitatea.
Ceva din știrile de actualitate e atât de...
Adică, nu pot să cred că Ku Klux Klan mai există.
Mă supăr și când mă gândesc la asta.
Acum doi ani aș fi zis: „Nu mai există, nu? Au dispărut.”
Sau poate au mai rămas vreo cinci și sunt supărați.
Sunt în club, triști, zicând:
„Nu mai vreau să port așa ceva!”
Acum trebuie să aflu dacă mai există.
Trebuie să mă preocup cu asta.
Mă supără că trebuie să mă gândesc la asta,
în loc de prostiile mișto la care ar trebui să mă gândesc fiind fericit.
Și tocmai am realizat!
Aș fi un membru oribil al Klanului!
Mai ales pentru că nu sunt rasist. Și aia e o cerință destul de mare.
Și știți ce, voi spune asta.
Cu toții avem în noi puțin rasism.
Fiindcă rasismul nu se arată mereu ca ură.
Ura este un sentiment fabricat, decis de tine.
Câteodată rasismul apare ca o surpriză.
Nu-l poți controla mereu.
I se poate întâmpla oricui.
„Măi să fie, ei se joacă Frisbee?”
E rasism. E un gând rasist.
E tot rasism. Nu e neapărat negativ, dar e rasism.
Un alt motiv pentru care nu aș fi un membru bun al Klanului,
ar fi că mănânc dezorganizat.
Nu aprob acțiunile celor din Ku Klux Klan, e teribil că ei încă mai există.
Dar dacă e vreun fel de artă a războiului să-ți înțelegi inamicul,
recunosc că au rufe impecabile.
E ceva indiscutabil! Își țin hainele albe.
De la interior până la exterior.
Vedeți vreodată o poză cu ei, chiar de e mai veche,
unde câțiva stau printr-o pădure
cu vreo pată pe ei? Fugi de aici!
Eu port un tricou alb acasă,
peste puțin timp arăt de parcă m-am bătut în timp ce-mi reparam motocicleta.
Arătam ca oricare personaj de la finalul filmlului Proscrișii.
Am purtat un costum bej la o nuntă.
Nici nu se terminase cununia și arătam de parcă m-am ciocnit de un vas cu sos.
N-am maniere.
Oamenii cred că servesc antreuri la un loc fără bucătărie când mă văd.
„Gustărele?” Despre ce vorbiți?
Dumnezeule! Ce?
Pe ce m-am rezemat? E pe de-a lungul hainei.
Mi-a dat cineva un cerc Hula-Hoop dat cu sos pentru grătar?
N-am idee cum s-a întâmplat asta.
Și n-am idee cum își procură mâncarea...
acel grup violent, știți?
N-am fost la o ardere pe rug, nici nu plănuiesc.
Nu știu cum e, oare fiecare vine cu mâncarea proprie?
Nu vrei să te gândești la asta, pentru că i-ar personifica prea mult.
Înverșunați, cu o imagine ciudată,
dar brusc spun: „Louis a adus cartofi dulci!”
Sau e mai mult o relație strict profesională?
Ascultați, trebuie să continuăm cu ura la fix 7:30.
Nu stăm brambura ca ultima oară.
Louis a adus cartofi dulci.
Apoi ne-am certat din faptul că ar fi trebuit să aibă bezea pe ei.
A durat 45 de minute, a apus soarele, n-am găsit lanternă, tot s-a dus naibii.
Hai la treabă!
Așa că sunt mulți rasiști... mâncând în mașină,
la ieșirea din pădure.
Cu toții am mâncat în mașină. E dificil.
Imaginează-ți cum ar fi cu acele mâneci.
Și tentația, că deja ești îmbrăcat ca un șervețel, să te...
Aș paria că măcar o dată în istoria...
celor din Ku Klux Klan...
un membru a întârziat la o ardere pe rug
și a avut mâncare pe robă
de la o etnie pe care el se presupune că nu o vrea prin preajmă.
Probabil ar fi foarte stânjenitor.
Bănuiesc și eu.
Ei își încep ceremonia când: „La naiba!”
Încearcă să se furișeze prin spate,
târându-se prin mărăcini ca să ajungă cu restul,
dar bețele pocnesc sub el,
iar liderul lor îl aude prin mijlocul mulțimii în timp ce proclamă:
„Aprindem crucea drept mărturie a eternei puteri a... Poftim?
Dale!
Ăla e cumva guacamole?”
Nu, doar îl mut mai încolo!
E sucul libertății... E guacamole. Fir-ar să fie.
Merge lângă orice.
Adevărata întrebare este
cine i-a vândut mâncare mexicană când era îmbrăcat așa?
Cine și-a compromis cel mai mult valorile
în această poveste inventată pe care v-am prezentat-o?
Membrul Klanului?
Sau optimistul imigrant mexican
care a deschis singura taquerie din nordul Mississippi-ului...
Grozav! Nu e nicio concurență!
Oh...
Rahat.
Acum trebuie să accepte orice client pentru a-și menține familia.
Are o relație delicată acolo.
În regulă, Dale, ascultă. Poftim.
Dar te rog să nu mai vii îmbrăcat așa!
Folosește locul pentru mașini. De aceea e acolo!
Face 7,85 dolari.
Cum adică e din partea casei? Nu mă poți intimida.
Și așa avem o relație fragilă, dar nu mă vei înfricoșa
cu metodele tale meschine și îmi voi menține opinia...
Ai terminat cartonașul? Dă-mi să văd.
Uite cine a câștigat sombrero-ul de aur!
Felicitări. Ești loial.
Nu știu cui, dar ești loial.
Asta e...
Sincer, asta e mai bună decât orice recenzie de pe Yelp
pentru orice restaurant mexican. O singură poză.
Doar o poză cu un membru al Klanului costumat,
în timp ce ezită să țină o farfurie cu enchiladas.
E așa de bună!
Admit că sunt atât de confuz.
Nu știu ce să spun.
Poți începe prin a spune mucho delicioso, ticălosule!
E împotriva principiilor mele, nu pot.
Dacă nu spui, voi rupe cartonașul.
Mucho delicioso!
Muy bueno.
Știi multă spaniolă pentru un membru al Klanului.
Sí.
Poate Klanul...
are un bucătar.
Și e cel mai bun bucătar din lume.
Pentru că el trebuie să învețe toate preparatele.
Fiindcă nu cred că ei sunt așa de dedicați.
Adică, sunt dedicați rasismului.
Dar nu știu dacă pot rezista unei diete.
Eu nu cred că la început ei ziceau ceva de genul:
„Pornim o organizație pentru a prezerva
moștenirea și onoarea rasei albe.”
Mereu mă întreb dacă cineva a început să asculte la partea asta.
Frate, materialul lui Kinane e foarte mult către extrema dreapta.
N-ar fi prima oară. „Dar nu, e numai, dar numai pentru oamenii albi.
Toate chestiile, tot timpul, tot e pentru oamenii albi.”
Iar un tip zice: „Asta înseamnă atât de multe chipsuri, frate.”
Bine, atunci vom lua și niște mâncare chinezească marțea, bine?
Așa că pariez că au un bucătar. E un maestru.
Știți...
Probabil are propria lui bucătărie. Are sens. Începe cu litera K.
Ai ură în inimă, dar ai curiozitate culinară? Hai pe la KKKK.
Așa că toată lumea vine.
Chiar și mai-marii. Precum Dragonii Măreți.
Și ăștia se arată pe acolo.
Asta arată cât de fraieri sunt.
Unul dintre ei e numit Dragonul Măreț și nimeni n-a zis nimic?
Deci tipul spune: „Sunt liderul acestui segment.
Și mă voi numi Dragonul Măreț.”
Nimeni n-a zis: „Sună așa de asiatic, frate.”
Cineva spune: „Am fost la un bufet numit Dragonul Măreț săptămâna trecută!”
Tacă-ți fleanca, Jake!
Da, știu că a fost bun, dar nu mai vorbi de bufet!
Discutăm ceva aici.
E fiindcă am zis de dragon?
Tocmai făcusem broderia, fir-ar să fie.
Nu pot returna stegulețele.
Deci toți apar în miez de noapte, înconjurați de întuneric. Clandestin.
Nu pot fi văzuți, pentru că aveau mirosuri interzise.
Așa că au trebuit să se oprească, gen:
„Dale! Ascultă! Da, puterea albilor. Oricum...
Ai mâncat vreodată... pui tikka masala?
Nu știu cum o fac. E cremoasă și picantă în același timp.
Cred că e magie.
Ar putea avea de a face cu acel elefant cu multe brațe sau ce au ei.
Dar dacă e doar un tip care o face,
și tu poți, am încredere în tine.
O încropești pentru băieți, vor adora chestia.”
N-o numi așa! Nu!
Numește-o „Eagle Nuggets în Robert E Lee Jizz.”
Servește-o pe o pictură în ulei cu o camionetă.
Îi dai cu roșu, alb și albastru, și o arăți lumii.
Mulțu... Mulțumesc.
Poate...
Aș vrea să-l văd pe Dale
la orice concurs de tip Top Chef.
Ar fi cel mai bun concurent posibil.
Pentru că jumătate din durata unui show e doar despre povestea concurenților,
pregătirea lor și de ce ar trebui să câștige.
Când i-ar lua un interviu lui Dale, el n-ar dezvălui nimic:
„Nu-ți face griji pentru mine. Doar mănâncă. Lasă-mă în pace.”
Eu doar fac mâncare. Terminați naibii cu întrebările.
Ce voi face cu banii? Habar n-am. Înălbitor și cherestea. Am spus destul!
Într-un final le spune.
„În regulă, vă spun tot despre mine!
Înainte de a-mi judeca viața, să știți doar atât, da?
Același costum, pălării diferite. Atât.”
Eu nu sunt religios. Sunt agnostic.
N-am curajul de a fi ateu. Admit asta.
Nu îl am. N-o pot face.
Și care ar fi câștigul?
Ce obții dacă ai dreptate?
Nimic! Iar eu rămân un tip tare.
Bine. Las-o baltă.
Super. Ce tip de gașcă.
N-are nicio importanță. Sunt șmecher.
În regulă. Ce mai tip.
Nu, voi fi agnostic și de asemenea, cred în lucrurile mele ciudate
și pentru că eu cred în asta,
nu pot să-i judec pe alții pentru ceea ce cred.
Nu pot sta să spun:
„Fantome? Probabil.
Bigfoot? Să sperăm.
Extratereștrii? Trebuie să fie.
Dumnezeu? Fugi de aici!” Nu pot...
Nu-i corect.
Nu pot fi...
Nu pot fi curios în mod spiritual despre chestiile mele și să judec altele.
În orice religie ai crede, dacă funcționează la tine,
du-te cu ea.
Doar nu o impune altor oameni.
Dacă merge la tine, bravo ție.
Dar îmi displac oamenii care-i judecă pe alții.
Și alt lucru supărător e când oamenii nu admit
că religia lor are defecte.
„Toate convingerile mele sunt perfecte.”
Dacă le arăți defecte, ei au o replică să anuleze tot.
„De ce s-a întâmplat asta?”
Ei spun: „Totul se întâmplă cu un motiv.”
Ăsta nu e... Nu! Nu e așa.
Sau motivul e știința. Deseori motivul e știința, gen:
„Nu pot să cred că Fred a fost lovit de camion!”
Totul se întâmplă cu un motiv.
Motivul a fost că Fred scria mesaje când era la volan.
„Un obiect în mișcare, stă în mișcare.”
Sau compania de telefonie i-a permis acea mesagerie rapidă.
Sunt multe motive!
Iar dacă îi prinzi cu asta,
ei îți răspund: „Păi, nebănuite sunt căile Domnului.”
Fir-ar, nu poți veni cu un alt argument de rahat ca ăla.
Și nu poate fi, ei bine: „Nebănuite sunt căile Domnului.”
De ce e Domnul singura persoană despre care am auzit
că o ia pe căi nebănuite zilnic și încă își păstrează slujba?
De ceva vreme chiar. De ceva timp el are...
Adică, cu toții aveți slujbe?
Dacă aveți slujbe, mergeți la muncă mâine
și luați-o pe căi nebănuite.
Mergeți marțea la muncă, luați-o pe căi nebănuite
și spuneți-mi cum merge miercurea.
Lucrezi la un restaurant, te duci acolo
și începi să arunci sandviciuri în fețele oamenilor.
Salata e servită din palmă azi, fraierilor!
Da. Cafea fierbinte pe un bebeluș. Ka-boom!
La care șeful tău zice: „Ce tot faci?”
Tu zici: „Nebănuite sunt căile lui Jeremy.”
Nu mai spune, Jeremy.
Jeremy, e miercuri. De ce nu ești la muncă?
Am fost concediat!
Totul se întâmplă cu un motiv, amice. Ce să-ți spun?
Vă mulțumesc mult!
Subtitrarea: Țarălungă Iulian