NETFLIX PREZINTĂ: THE STANDUPS
Doamnelor și domnilor, aplaudați-l călduros
pe Joe List.
COMPUS ȘI INTERPRETAT DE JOE LIST
REGIA: TROY MILLER
Mulțumesc!
Ah!
A fost... foarte plăcut.
E foarte...
A fost...
A fost înspăimântător.
Mersi! Frumos din partea voastră. Păreți amabili.
Am făcut recent un spectacol și era un tip care semăna cu mine.
I-am zis: „Hei, semeni cu mine.”
Și a făcu: „Ah!”
Și eu: „N-am vrut să ne jignesc.”
Probabil așa e cel mai ușor să-ți dai seama cam cum arăți.
Îi spui cuiva că seamănă cu tine și vezi cum răspunde pe loc.
Te duci la un străin: „Semeni cu mine.”
Și zice: „Du-te naibii!”
„Știam eu! Mersi! Apreciez sinceritatea ta.”
Mă preocupă mult cum arăt. Am o soție și nu cred că e atrasă de mine.
Nu știu dacă aveți problema asta în relația voastră.
I-am zis: „Dragă, crezi că-s bunăciune?”
Și ea: „Da, ești cel mai drăguț.”
Nu-s chiar sinonime...
„Crezi că sunt sexy?”
Ea: „Ești foarte punctual.”
Așa o fi.
Dar cam doare, în contextul ăsta.
Plecam zicând: „S-ar putea să mă sinucid.”
Și ea: „Ai avut o viață bună.” Nici nu fusese o întrebare.
Sunt și complexat. Râdeau de fizicul meu când eram mic.
E un termen nou. Când eram mic, i se zicea „să-i spui cuiva în față cum arată”.
Așa se zicea în anii '90.
Râdeau de mine că am fruntea mare.
O fată mi-a zis: „Ai o fruntoaică.”
Nu cunoșteam termenul.
O întreb: „Ce e aia?”
„Ca o frunte, dar mai mare... fruntoaică.”
E aiurea când cineva râde de tine
și îți explică și cum a făcut asta.
Și e destul de bună gluma: „Nu-i rău. Înțeleg care-i faza.”
Dacă râd de tine că ești gras,
e aiurea, dar măcar îți zici: „O să țin dietă, fac sport
și le arăt eu.”
Dar dacă râd că ai fruntea prea mare,
nu prea ai ce face.
Nu poți zice: „Iau doar o salată. Am grijă să nu-mi crească fruntea.”
Eram isteț. Încercam să-mi țin sprâncenele ridicate mereu.
Mai subțiam puțin fruntea.
Toată generala am părut surprins: „Incredibil!”
Când ești mic, râd de tine. Copiii-s sociopați. Nu le pasă de tine.
Adulții încearcă să fie mai drăguți. Copiilor nu le pasă.
Odată, au râs c-am avut puseu de creștere. E ceva normal.
Dar pantalonii n-au crescut și ei.
Ei nu funcționează așa.
Aveam pantalonii prea scurți.
Râdeau că am pantaloni prea scurți.
Nu știam că râd de mine.
Credeam că port o conversație cu un coleg.
El zice: „Ce, vin inundațiile?”
Și eu: „Nu prea cred.
Nici măcar nu plouă. Ce?
Nici nu stăm lângă o apă. Nu-ți face griji.”
Și el zice: „Nu, ai pantalonii prea scurți.”
„Nu mi-aș scoate adidașii dacă veneau inundații?”
El zice: „Ești un prost.” Și eu: „Mai lucrează la glume.
Vorbește cu fata cu fruntoaica. Poate o mai șlefuiește.”
M-am dus la mama: „Returnează pantalonii. Nu-s buni de nimic”
Mi-a adus unii noi și zice: „Ăștia cum sunt?”
„Nu știu. Aflăm luni.
Habar n-am. Nici nu mai știu cum trebuie să fie.
Mie îmi plăceau ceilalți. Erau comozi și gleznele mi se răcoreau.”
A trebuit să-i returnăm la Sears. De acolo luasem pantalonii.
Și scule, și cauciucuri... Luam de toate de la Sears.
Mama zice: „Vrem să returnăm ăștia.”
Și doamna: „Din ce cauză?”
Mama răspunde: „Lui fiu-meu i s-a spus poponar ce seamănă cu Huck Finn. E bine?”
Doamna zice: „Regretăm. E groaznic. Vă oferim o pereche nouă de pantaloni.”
Mama zice apoi: „Copiii pot fi foarte amuzanți.”
Dar eu: „Nu era chiar necesar, dar merge.”
Poveste adevărată...
Unii vor să te consoleze când râd de tine: „Fac glume pentru că sunt invidioși.”
Ați auzit asta?
E drăguț, dar nu de asta fac glume.
Pe la zece ani mi-am spus: „Nu cred că asta e treaba.
Poate își doresc și ei să aibă capul prea mare,
și de asta râd de mine, dar nu prea cred.”
Nu fac mișto de tine că-s invidioși, ci pentru că le place să râdă.
De aici vine și termenul.
Să râzi de cineva...
Copiii spun: „Nu ne faci să râdem, deci creăm noi motiv de râs,
folosind fața, corpul și personalitatea ta...
și pantalonii, în cazul ăsta.
Vei avea nevoie de terapie, dar noi ne distrăm pe cinste.”
Ați râs vreodată de cineva crezând că nu-i acolo, dar era de față?
E cel mai aiurea sentiment!
Mi s-a întâmplat. Eram în statul Arizona.
Eram lângă un magazin de pălării de cowboy.
Am crescut în New England și am locuit în New York mulți ani.
Pentru mine, un magazin de pălării de cowboy e magazin de Halloween.
Îmi puneam pălării și ziceam: „Ia te uită! Sunt un idiot.”
M-am uitat și se holbau la mine doi cowboy. Erau supărați.
Mă simțeam prost. Ei nu vin în New York să-și pună ochelari
și să zică: „Vai, am emoții!” Asta m-ar durea.
Nu râd de pălăriile astea. Sunt bune, țin soarele departe
și ideile progresiste la fel. Sunt bune la așa ceva.
Nu mi-ar sta bine cu una. Unora le-ar veni bine.
Mulți arată sexy... cu un maxilar puternic și umeri lați.
Trebuie să fii sigur pe tine.
Eu nu arăt cum trebuie.
Chiar de-aș avea cizme și mustață,
nu arăt ca un cowboy, ci ca un gay al cărui iubit preferă cowboy-ii
și m-am costumat așa pentru ziua lui.
„Fac ceva deosebit pentru bărbatul meu de ziua lui.”
Dacă merg îmbrăcat așa, nimeni nu spune: „Uite ce cowboy”,
ci: „Uite ce prostituat.”
Și eu fac: „Servus, amice!”
Și ei: „Nici accentul nu-i bun.”
Le răspund: „În fine, e prima mea zi. Cine vrea sex pe bani?”
Amicul meu a avut o idee minunată. Ne duceam la film.
„Hai să băgăm bomboanele în sală, pe ascuns. Mișcarea clasică.”
Economisim bani. Știți ce-ți trebuie?
Încrederea să poți băga pe ascuns bomboane în sala de cinema.
Și eu n-am așa ceva.
M-am emoționat și am cedat imediat. Am zis:
„Vreau două bilete la Snickers lipite de picior. Să mă ia naiba!”
M-am dus acasă și-am mâncat bomboane cu păr pe ele.
Nu știu de ce, dar le-am desfăcut înainte să le lipesc.
Bomboanele la film sunt scumpe. Plătesc, nu mă deranjează.
Să fiu sincer, mă cam excită ideea.
Sună ciudat, dar profită așa tare de noi,
că pare ceva pervers.
Zic: „O pungă de M&M.” Și ei: „E șapte dolari.”
Iar eu fac: „Așa este!
Ia 20 și unge și niște unt fals încălzit pe pieptul meu.
Poți să-mi spui târfă.” Și ei: „Poftim?”
„Dă-mi o Cola și toarnă-mi-o în cap. Vreau să fiu lipicios.”
Și ei: „Domnule, liniștiți-vă!”
Dacă tot mi-o trag, măcar să mă simt bine. Să se simtă ei prost.
Încerc să mă relaxez mai mult.
Mă duc des la sală. E o metodă bună de relaxare. Ridic greutăți.
Nu se observă pentru că am mânecă lungă.
Partea preferată este pauza dintre seturi,
când își verifici mobilul și te duci acasă vreo două săptămâni. Asta îmi place.
Revin peste câteva zile. Mai am câteva seturi de făcut.
Nu-mi place sala. E plină de culturiști. Fără supărare.
Mă uit prin public... pot să vorbesc. Nu sunt culturiști pe-aici.
Nu-mi place termenul. E prea exclusiv.
Practic, toți lucrăm la corpul nostru.
Doar că unii lucrăm la un corp mai pirpiriu.
Am văzut un tip la sală. Era imens... prea mare.
Genul „n-ar trebui să existe cineva așa mare”.
Ridica greutăți cum n-am mai văzut vreodată.
Avea o chestie pe cap și un cablu prins de greutăți
și ridica greutățile...
Țipa așa...
Cred că avem țeluri de fitness diferite.
De pe bicicleta eliptică zic: „Tipul e un pericol pentru societate.”
Cred că dacă ajungi la partea de gât,
poți încheia, să pleci acasă
și să-ți îmbrățișezi pentru prima dată tatăl.
Nu-i nevoie de asta după ce împlinești un an.
Atunci mă gândeam că trebuie să-mi mai întăresc puțin gâtul.
În primele luni de viață eram:
„Doamne, n-o să fie destul de puternic. Am nevoie de ajutor.”
Apoi s-a așezat la locul lui. Ia uitați!
Și am fruntoaică! Pot să-l învârt de jur-împrejur. Nicio problemă.
Nu-mi plac tipii care țipă la sală.
Ai nevoie de fibre mai mult decât de antrenament.
Ăștia care țipă sunt mereu în zona de greutăți libere.
Nu e niciunul pe bicicletă, citind revista și făcând...
Nu e nevoie să țipi la sală.
Cel mai mare zgomot pe care l-am scos a fost...
Cam pe-acolo.
Am țipat o dată, dar după ajutor. Cred că așa e de înțeles.
Am scăpat o greutate pe piept.
Nu am văzut cifra unu în față la 30. Era mai greu decât credeam.
Am scăpat-o pe piept și...
Noroc că era acolo tipul cu gâtul și a ridicat-o imediat.
I-am zis: „Mersi mult!”
Îmi place să-mi lucrez pieptul. E un mușchi sexy. E sexy?
Am un piept făcut? Da?
Nu? Unor femei nu le place.
Nu știu nicio tipă atrasă de gât.
N-am întâlnit nicio femeie în viața mea să spună:
„Îmi plac tipii cu simțul umorului și gâtul mare și gros.”
Eram pe banca de împins, cu greutăți mici, repetiții puține.
Mersi! Nu s-a mai râs niciodată așa mult la gluma asta.
Vine la mine tipul cu gâtul și zice:
„Frate, vrei să lucrăm alternativ?”
Și eu: „Ia tu aparatul.
Poți să-mi iei și portofelul și banii dacă vrei.
Ai mușchi pe mărul lui Adam. Mai înspăimântător de-atât n-am văzut.”
Uneori, oamenii alternează, lucrează anumiți mușchi.
Întreabă: „La ce lucrezi, frate?”
Și eu: „Lucrez la glumele despre tine.”
Nici n-am nevoie de aparate.
Doar iau notițe despre stilul tău de viață nebun
și apoi povestesc despre asta la străini, ca să se distreze.”
Alternarea seturilor înseamnă că, în timp ce ridici, un bărbat va sta
cu organele genitale fix în fața ta.
Când termini cu greutățile, stai
cu organele tale mai mici în fața lui,
în timp ce ridică de 75 de ori mai multe greutăți decât tine.
Emasculare... Parcă privești un tip făcând sex cu iubita ta mai bine decât tine.
„Nu mă pricep la asta!
Gata, treci tu acum. Da!
Așa i-o tragi.
Gata, e rândul meu. Bine...”
Refuz să fac ambele activități.
La sală, dacă te roagă cineva să alternați, îi spui că ai terminat.
Am făcut așa recent. I-am spus tipului că terminasem,
dar mă văzuse că mă așezasem doar de o secundă.
Și eu zic: „Așa... Gata, am terminat.
Lucrez la fesieri.
Ating cu fundul fiecare aparat.
Le termin pe toate în patru minute. E foarte bine.
Am tendoane foarte puternice.”
Când mă încălzesc, alerg în alt oraș și mă mut acolo
că-s îngrozit de toți din sala asta.
Îmi place la sală. Mi-ar plăcea să fiu mai dur.
Măcar să fiu impunător. Parcă aș putea să-l bat pe unul dacă trebuie.
Ca bărbat, trebuie să-ți poți proteja femeia dacă se întâmplă ceva.
Sincer să fiu, cred că n-aș putea.
Dacă m-aș plimba cu soția și cineva ar spune: „Soția ta e o târfă”,
eu aș zice: „Ne pare rău că așa crezi.
Toți au un trecut, ce naiba!
Împrăștierea, să nu ne prindă pe amândoi.”
O împing... Aiurea!
Încerc să mă relaxez mai mult. Beau ceai.
Nu-mi las gândurile să bea ceai, dar eu beau.
Cică te relaxează.
Nu știu dacă voi beți. În America, lumea nu bea ceai prea des.
Eram la Starbucks și ei au ceai. „Vreau un ceai mare.”
Și tipul întreabă: „Vreți și apă în ceai?”
Nu știu dacă sunteți familiarizați cu ceaiul.
Să știți că e cu apă. E singurul ingredient.
Și zic: „Nu aveți Pepsi?
De obicei, acasă, îl fac cu Pepsi.
Nu-mi da apă, doar un pliculeț și ceașca.
Mestec pliculețul și scuip în ceașcă, cum fac cowboy-ii.
Nu-s fătălău din ăla care bea ceaiul cu apă.”
Am fost la alt Starbucks și servea o femeie.
După cum se mișca, știa ce face.
Îmi zic: „Acum va fi mai bine.” Și spun: „Vreau un un ceai Venti.”
A răspuns: „Imediat, d-le” și s-a pus pe treabă.
S-a dus în zona de pliculețe... Sună mai obscen decât e.
Nu știu de ce, dar a luat doi clești metalici.
De parcă gătea friptură. Clești...
Nu știu dacă asta e politica, dar normal nu folosești clești la ceai.
Încerca să deschidă plicul.
Și l-a rupt. A zis: „L-am rupt în două.”
Și eu: „Sigur că da.
Pentru că folosești unelte de metal... ca să-l deschizi,
ceea ce nu e normal.”
Apoi, a rupt alt pliculeț.
Zice: „Am rupt și pliculețul ăsta.” Și eu: „O să stăm mult și bine aici
dacă nu-ți folosești degetele în acest proces.”
Noroc că trecea un manager.
Îi zic: „D-le, Edward Mâini-de-foarfece îmi face ceaiul. Mă ajutați?”
M-a ajutat. A folosit degetele fără probleme.
Apoi m-a întrebat dacă vreau o protecție din carton
care se folosește la paharele de cafea.
Dar a ezitat la cuvântul „protecție”. A zis: ”Vreți o...”
„Nu știam că e și ăsta inclus în meniu.
Chiar pare mai relaxant decât un ceai.
Să fie Venti, dacă se poate!
Vreau o treabă manuală mare.
Dar să nu fie implicată doamna cu cleștele. Nu vreau să mă castreze.”
Ador Starbucks. Mă duc mereu.
E o corporație, dar îmi place. Știți de ce?
Au fursecuri cu ciocolată. Sunt partea preferată.
Mulțumesc, d-le!
Mănânc unul zilnic, dar mă simt ca un copil, cam pueril.
Spun mereu că-s pentru fiul meu.
Dar uit că am zis asta și îl mănânc imediat în fața lor.
Trebuie să zic: „E în mașină. N-a fost cuminte.
Îl învăț minte pe mucos!”
Odată, au uitat să îmi dea fursecul și stăteam și așteptam.
Doamna care luase comanda m-a observat
și a țipat: „Și-a primit Joe fursecul?”
M-am simți foarte imatur, căci a trebuit să răspund:
„Nu, nu mi-am primit fursecul.
Și mi s-a desfăcut șiretul cât așteptam.”
Nu știu dacă e politica lor, dar am comandat un fursec
și tipul mi-a dat o pungă cu două fursecuri.
A spus: „Am mai pus unul, că pe primul l-am rupt din greșeală.”
Îmi venea să-l pup. N-am mai auzit de politica asta. Nu-mi venea să cred.
Fursec gratuit!
Primul era rupt, dar nu-i nicio problemă.
Nu știu voi cum faceți,
dar, înainte de a înghiți un fursec,
eu îl rup în bucăți, folosindu-mi dinții.
Nu-i bai dacă-i rupt, dar am primit unul gratis.
Acum știu și le zic: „Vreau un fursec cu ciocolată,
dar fiți mai duri cu el dacă se poate.”
Momente plăcute la Starbucks. Am fost la Bloomingdale.
M-am dus de la Starbucks direct la Bloomingdale.
Nu cumpăr de acolo, dar trebuia să merg la baie.
Nu vreau să mă prezint într-o lumină greșită.
Nu știu dacă-l știți. Îl știți, că doar suntem în L.A. Probabil ați fost acolo.
Au vânzători foarte sexy,
care te fac să te simți urât, ca să le cumperi marfa.
Mereu încerc să evit vânzătorii.
N-am avut de ales. A sărit din spatele unui raft. Nu l-am văzut.
Se ascundea, a apărut foarte dramatic.
A zis: „Stop!
Ce cremă hidratantă folosiți?”
Și eu: „Nu știu. Cremă... de la hotel?
Ce au ei acolo, nu am o marcă preferată.”
Și zice: „E foarte dăunător pentru tenul dvs.”
Iar eu: „O folosesc doar pentru masturbare.”
Fața mea o fi uscată, dar organele genitale...
Incredibil de hidratate, oameni buni.
Strălucesc ca o prăjiturică scoasă din cuptor.
Prea deplasat? M-ați lăsat baltă la descrierea organelor genitale. Scuze!
Am zis că am scăpat, dar a scos o oglindă.
Avea o oglindă, dar nu în buzunar.
Avea un toc, ca pentru arme. A scos-o.
„Priviți-vă fața! Priviți!”
V-a arătat vreodată un străin o oglindă,
să vă ceară să confirmați ce rău arătați?
E foarte neplăcut. Îi zic: „E cam uscată.”
„E oribilă.” Mi-a zis că am fața oribilă.
Și eu: „Mi s-a spus că sunt punctual.”
O pune la loc în toc.
Și merge la cremă. Avea un tub întreg. Și-a pus pe mâini.
Credeam că se va da pe față, să văd ce efect are.
Însă a început să o aplice pe fața mea.
Știți ce am făcut?
Absolut nimic. Asta am făcut.
Așa de tare urăsc confruntările.
Îmi freci prostii pe față la 30 de secunde după ce ne-am cunoscut
și eu spun: „Probabil asta se întâmplă.”
Poate nici nu lucra acolo. Nici n-avea ecuson.
Un străin care îmi pune cremă neidentificată în ochi.
Și eu zic: „Să-mi spui când termini. N-am altceva de făcut.”
Mă și ustura. Durea.
Îmi lăcrimau ochii.
Și eu: „De ce plâng? Devin sensibil.
Nimeni nu mi-a mai atins fața așa tandru.”
Niciun bărbat nu mi-a mai atins fața.
În afară de tata. El mi-a atins-o.
Dar rapid. Era o situație în care acționa rapid.
Am probleme cu vânzătorii, că nu știu ce să fac.
Mă pierd când oamenii vor să mă convingă.
Am vorbit recent cu un vânzător de mobile.
Îmi plăcea, căci părea că se urăște. E calitatea mea preferată la alții.
Am cumpărat un telefon nou și el: „Trebuie să cumperi o husă.”
Și eu: „N-am nevoie.”
Îmi zice: „Ba ai nevoie. E foarte sensibil. Eu am una. Ia uite!”
Și-a ridicat telefonul așa,
l-a aruncat pe podea și, când l-a ridicat,
ecranul se spărsese într-o sută de bucăți.
E cea mai amuzantă fază pe care am văzut-o vreodată.
Ați râs vreodată direct în fața cuiva?
E un sentiment eliberator.
L-am scuipat în frunte la cât de tare am râs de el.
Apoi am cumpărat husa. „Iau două. Ești adorabil.
Nu doar că vreau husa,
vreo o poză cu telefonul tău ca fundal pentru telefonul meu.”
Și-a continuat prezentarea cu telefonul și încrederea zdrobite.
Zice: „Da... Nu...”
Și eu îi spun: „Stai liniștit. Te ajut să îți alegi un telefon nou.
Am învățat multe din prezentarea ta.
Poate un telefon cu clăpiță. Văd că îl scapi des.”
Apoi am râs amândoi.
Dar își dădea silința. Cu toții ne dăm.
Cred că toți suntem traumatizați din copilărie.
Nu mi s-a întâmplat ceva groaznic. Doar mici lucruri ce ne afectează.
Când aveam șapte ani,
mi s-au scos amigdalele.
Nu pare mare lucru, dar a fost destul de înspăimântător.
Când eram mic, scoteau amigdalele imediat.
Tușeai, își dregeai vocea?
Decideau: „Scoateți-i amigdalele.”
Acum spun: „Nu trebuie scoase amigdalele tuturor.
Facem cum vreți. Nu contează.”
Mie mi le-au scos. Te anesteziază pentru operație.
Când m-am trezit după operație, îmi lipseau doi dinți din față.
Mi-au scos dinții. Nu-mi spuseseră,
nu m-a întrebat nimeni. N-am semnat nimic.
Îi aveam înainte. Nu-i mai aveam după.
Mi-au spus: „Se clătinau. Oricum ar fi căzut, așa că i-am scos.”
Și eu: „N-am auzit în viața mea de politica asta.
Știu că am doar șapte ani, dar nu mi-a mai zis nimeni asta.”
Nu-i cred. Probabil se plictisiseră la sfârșitul turei.
Și au zis: „Ce tare ar fi să-i scoatem puștiului dinții!
Ar fi o fază clasică.”
Și doctorul: „Nu putem face asta. E operație de amigdalită.”
Și el: „Cui îi pasă? Are șapte ani. E un mucos.
Uite ce pantaloni scurți are! Să-i scoatem dinții!”
Nu-mi venea să cred: „Aveam încuedere în voi.” Scuipam și plângeam.
Mama îmi zicea: „O să te viziteze Zâna Măseluță.”
„Ce-ar fi să mă viziteze un avocat?
Vreau să le iau spitalul. Nu poți fura dinții unui copil!”
Am fost traumatizat ani la rând.
După niște ani, am avut apendicită. E foarte neplăcut.
Dacă n-ați avut. E o metodă să vă dați seama dacă aveți.
În primul rând, va durea...
în zona de sus a... vaginului.
Poate însemna orice. Stați liniștiți.
Iată testul. Împingi,
va durea și, când eliberezi, va durea și mai tare.
Căutați pe Google. Se cheamă „durere de recrudescență”.
Am încercat și durea și mai tare. M-am dus la spital.
Am vorbit cu un asistent.
Am zis: „D-le, am apendicită. Am făcut testul cu apăsarea degetului.”
Și el mi-a apăsat pe apendice.
Și-l întreb: „Ce faceți?”
Răspunde: „Vă testez de apendicită.”
Și eu: „Să vă testați auzul.
V-am spus că am făcut deja acest test.
Nu-ți trebuie degete speciale de asistent pentru asta. Asta am.”
Și a eliberat, iar eu am făcut „Au!”
Și el: „E apendicită.”
I-am zis: „Dacă vă amintiți, v-am spus asta acum un minut.”
Mi-a spus: „Trebuie operat.” Și-i zic: „De asta am și venit aici,
la magazinul de operații.
De asta am șchiopătat spre instituția de operații.”
Apoi am așteptat chirurgul câteva ore.
A venit în final și era foarte drăguță.
Mi-a spus: „Aveți întrebări despre operație?”
Și i-am răspuns: „Chiar am.
Îmi veți scoate și dinții în timpul operației?”
Și ea: „De ce am face asta?”
I-am răspuns: „Chiar așa. De ce?
Asta te-ntreb pe dumneata, doamnă.”
Mi-a răspuns: „Nu, nu vă vom scoate dinții.”
Și apoi...
Nenorocita mi-a apăsat
pe apendice!
Întreb: „Țineți așa până când devin inconștient?”
și ea: „Nu” și a dat drumul.
Eu am făcut: „Au!”
Îmi zice: „Într-adevăr, e apendicită.”
Eu răspund: „Sunt pe masa de operație. De ce mai facem teste?”
Și apoi m-am trezit.
Desigur, mi-am verificat dinții. Îi aveam pe toți.
N-au scos nici unul.
Apoi, m-am dus la baie...
să urinez...
și am descoperit...
că mi-au ras părul pubian!
Mereu iau ceva în plus.
Ce-i asta? Spital sau sediul unei frății?
M-am uitat în oglindă, să verific de n-au desenat puțe pe față cât dormeam.
De-asta mi-au scos dinții la șapte ani. Nu aveam păr pubian de oferit.
„Puștiul e curat. Probabil s-a ras. Scoate-i dinții drept pedeapsă.”
Măcar la dinți primeai niște bani înapoi de la Zână.
Nu există zâna părului pubian.
Poate pe Craigslist, dar nu la mine acasă.
Ați fost minunați. Mulțumesc mult! Eu sunt Joe List.
Mulțumesc mult! Mersi că m-ați invitat!
Subtitrarea: Cristina Karmieh