NADZIRAČI
"Bog uđe u (Ej)bar"
Fixed by: BOTANICMAN
Šta je? -Da li bi večerala sa mnom sutra uveče?
Ne. -Doneo sam ti pivo.
Vidiš da sam policajac? -Da.
Kažem ti da odeš a ne odlaziš. -Rekla si to? -Podrazumevalo se.
Ako pogodim zašto piješ sama, smem li da se pridružim? -Smeš.
Zašto pijem sama? -Obeležavaš godišnjicu smrti svojih roditelja.
Sedi.
Ko ti je iz stanice rekao da dođeš ovde?
Nisam razgovarao ni sa kim iz stanice.
Ko ti je rekao za moje roditelje? -Ti. -Nisam. -Hoćeš. Za 20 minuta.
Ali još ti nisam rekla. -Tačno.
Kako onda već znaš?
Ja sam Doktor Menhetn. -Očigledno.
Sumnjaš. -Ne.
Samo se pitam zašto Dr Menhetn nosi masku Dr Menhetna.
Ne želim da me prepoznaju.
Jesi li to neka zevsovska stvar? -Zevsovska? -Grčki Bog Zevs.
U mitovima on se spušta sa Olimpa da nešto kresne,
ali se pretvori u labuda ili nešto, da ne upada u oči.
Ti si svratio s Marsa 20 godina nakon što si napustio čovečanstvo?
Ono na Marsu nisam ja. -Ne?
To je snimak mene kako izvodim niz predodređenih radnji.
Kao kompjuterski program.
To je tvoj lažnjak, da bi ljudi mislili da si na Marsu. -Tačno.
Gde si onda ti bio poslednjih 20 godina?
Na Evropi. To je Jupiterov mesec. -Ah, ta Evropa.
Šta si radio tamo? -Tačnije, šta radim tamo.
Ne kapiram. -Ja doživljavam vreme na jedinstven način.
A tebi posebno iritantan.
Ali istovremeno u ovom baru razgovaram s tobom
i na Evropi stvaram život.
A kako se stvara život?
Ja samo mahnem rukom.
Godina je 1985.
Tanka paučinasta atmosfera prerasta u azurni pokrivač.
Surova tundra postaje plodna savana,
ogromna polja zelenila šire se mesečevom suvom kožom
kao smaragadni osip.
Praiskonski okean preobražava se u tečnu mašinu za stvaranje.
Ulazim na amnionsko jezero, mrestilište puno čudesa:
s perajama, krilima i kopitima.
Hodaš po vodi? -Ponekad, da. -Kul.
Odmaraš se u nedelju kad završiš?
Ne. Ceo proces se završi za otprilike 90 sekundi.
Tipično. -Molim?
Muškarac stvara život za manje od dva minuta.
A, seksualna šala. Duhovito. -Hvala.
A Adam i Eva? I njih stvaraš?
Adam i Eva su izmišljeni likovi. Na Evropi sam stvarno to uradio.
Ispleo sam njihova tela od mikroba u vodi.
Dva novorođenčeta koji će ubrzanim sazrevanjem
uskoro postati... muškarac i žena.
Dajem im složenije moždane funkcije,
trenutnu sposobnost govora, svest o sebi...
A zatim im dajem mesto gde će živeti. Vlastelinski dvorac.
Dao si im dvorac? -Da. Teleportovao sam ga...
Na Jupiter? -Evropu. To je... -Jupiterov mesec. Rekao si.
I dalje sumnjaš.
Zašto si teleportovao dvorac kad možeš sam da ga stvoriš?
Ta kuća je posebno mesto. Mesto iz mog detinjstva.
Tamo se osećam sigurno. -Zato što si upravo sada dete?
Da, upravo sada.
Sve istovremeno? Razgovaraš sa mnom ovde
i stvaraš život na Jupiterovom mesecu
i odrastaš u dvorcu u Engleskoj?
Zapravo, odrastam u Hajdelbergu u Nemačkoj
dok se moja majka ne zaljubi u oficira iz SS-a i napusti nas.
Moj otac je jevrejskog porekla.
Uplašeni za svoje živote, on ija bežimo u Englesku.
Kažu da će gospodari dvorca primiti one kojima treba pomoć
pre nego što otputuju u Novi svet.
Kada se to dešava? -1936.
Moj otac popravlja sat.
Bar nešto može da popravi.
Donesi mi krišku hleba.
Lutam hodnicima tog čudnog mesta.
Još dugo neću proučavati EM spektar infracrvenog svetla,
ali moram da se zapitam da li sam postao nevidljiv.
Nešto mi privlači pažnju.
Hermetički zatvorena atmosfera.
Još nisam toga svestan,
ali to će me nadahnuti da stvorim svoj staklenik na Evropi.
1936. godine, roditelji svojoj deci ne govore ništa o seksu.
Tamo, u mraku ormara, nemam pojma šta vidim i čujem.
Ali ma šta njih dvoje radili jedno drugom, neverovatno je radosno.
Tada prvi put upoznajem ljubav.
Evo novih lica.
Dobro došli!
Ja sam Hans Osterman. -Hans.
Najdublje vam zahvaljujem što ste nam otvorili svoj dom.
Predstavi se. -Džon. -Ustani! Gledaj gore.
Zdravo, Džone. -Zdravo.
Možemo li nasamo da razgovaramo sa Džonom?
Volimo da upoznamo svu decu dok su ovde.
Znamo da si nas video u spavaćoj sobi. U redu je.
Ono što smo radili... Bože.
Ono što si video bila je dobra stvar.
Divna stvar.
Stvarali smo život.
Znaš, imali smo sina.
Bio bi tvojih godina,
ali... razboleo se i umro.
Takva je bila Božja volja.
I Božja volja je da pokušamo opet.
Džone, ovo je za tebe.
Imaš li Bibliju? -Ne. Tata ne veruje u to.
Nema veze. To su svejedno veoma lepe priče.
Prva se zove Postanje.
I govori o tome kako je Bog stvorio svet.
Bilo je doba kada nije bilo ničega, a On je stvorio sve.
Nebo, mora, čak i ljude.
I zvali su se Adam i Eva.
Šta kažeš na razmenu?
Možeš da nam učiniš uslugu u zamenu za Bibliju.
Kad odeš odavde, kada budeš odrastao muškarac u Americi.
Neka tvoja svrha bude da stvaraš nešto divno.
Možeš li to da učiniš za nas? -Dobro.
Onda to reci.
Stvoriću nešto divno.
Sedam decenija kasnije i 630 miliona kilometara odatle
ja ispunjavam svoje obećanje.
Stvaram nešto divno.
U atmosferskom džepu koji sam stvorio
i pred građevinama u kojima su živeli i umrli decenijama ranije,
stvorio sam Adama i Evu, ne po svojoj slici, nego po njihovoj.
Moram ti reći, čoveče, imaš fantastičnu maštu.
Nešto ti je zapelo u grlu?
Za šest meseci od sada
prijatelj mi kaže da nemam nimalo mašte.
Ti imaš prijatelje? -Možda je više kolega.
Jednom je pokušao da me ubije. -Ko zna zašto.
Reci mi...
Ako si se toliko namučio da stvoriš rajski vrt,
zašto si otišao?
Da upoznam tebe.
Hajde, čoveče...
Volim te.
Tek smo se upoznali. Kad si se zaljubio u mene?
Već sam bio zaljubljen u tebe. -Pre nego što si me uopšte video?
Za mene ne postoji "pre".
Onda ne postoji trenutak. -Trenutak? -Jedan trenutak.
Kada shvatiš: "Sranje, zaljubio sam se."
Na primer, ja te gledam kako se skrivaš iza te maske
i doživljavam suprotnost takvog trenutka.
Možda bi bio prilično zgodan da se ne prekrivaš plavom šminkom.
Nije to šminka. -Prirodno si plav? -Tako je.
Mislila sam da Doktor Menhetn sija.
Mogu ako hoću, ali to bi privlačilo pažnju.
Daj, niko ovde neće primetiti. Zasijaj samo malo.
Hoću da ostaneš nesigurna pre nego što pristaneš na večeru.
Plavi prijatelju, misliš da znaš sve o meni,
ali teško si pogrešio u pristupu.
Ja mrzim Dr Menhetna. -Zašto?
Pre 40 godina, Nikson moli Velikog Plavog da ode u Vijetnam.
Menhetn ode, visok 30 metara, spali Vijetkongovce laserima iz ruku...
Dečak gleda kako mu selo gori.
Odraste i postane lutkar jer želi da drži konce u svojim rukama.
Napravi bombu. Ta bomba ubije moje roditelje pre tačno 22 godine.
Večeras je godišnjica smrti tvojih roditelja?
Znao si to. Rekao si to pre nego što si seo.
Jesam, ali ti si mi to rekla tek sada.
A što se tiče Vijetnama, trudio sam se da budem šta su ljudi želeli:
vojnik, superheroj, spasitelj.
Hteo sam ispravno da postupim i, ako te teši, žao mi je zbog toga.
Onda si znao da ćeš zažaliti pre nego što si to uradio.
Zašto si onda ipak to uradio?
Ti nikada nisi uradila ništa tako? -Možda.
Da li bi onda sutra večerala sa mnom?
Ti znaš sve šta će se desiti. Hoću li večerati s tobom?
Da. -Netačno.
Večeras si isti kao ostali pijani lažni Dr Menhetni,
ali sutra ćeš strašno upadati u oči.
Ako uđem u restoran s tobom, ljudi će da zure.
Zašto u restoran kad mogu da te teleportujem bilo gde?
Da, da, sjajno zvuči. Ali jednom ćemo morati da izađemo.
U javnost. Kako to misliš da izvedeš, doco?
Zapravo, ti si našla elegantno rešenje za problem mog izgleda.
Jesam? -Jesi.
Upravo mi ga objašnjavaš.
Zapravo, tebi je to...
za dve nedelje od sada.
Dao Van Noi. 26 godina. Otrovao se gasom. Nema rodbinu.
Majkl Deklan, 36 godina. Predoziran heroinom. Nema rodbinu.
Vilijam Hit, 33 godine. Samoubistvo, nema rodbinu.
Živeli su i umrli sami.
Za 48 sati, sve će ih kremirati. Pepeo nad Sajgonom.
Izaberi jednog. -Mogu da izgledam kako god hoćeš.
Zašto ograničavaš izbor samo na te muškarce?
Zato što su oni stvarni. Imaju izvod iz matične knjige,
socijalno osiguranje, pasoš. Sve što ti treba da postojiš ovde.
Pa izaberi. -Svejedno mi je kako izgledam.
Glavno je da moj izgled tebi odgovara.
I meni je svejedno.
Onda izaberi jednog od njih.
Osim ako mi, iz nekog razloga, još nisi pokazala sve opcije.
Zove se Kalvin Dželani.
Samo je pao mrtav. Verovatno srčani udar.
Nema rođake koji bi platili obdukciju, pa...
Pepeo nad Sajgonom.
Njegov izgled mi odgovara.
Sviđa mi se ime. Kalvin.
Kako ti se čini?
Zvučiš drugačije.
Glasne žice su mi se olabavile u preobražaj...
Da ih vratim u... -Ne! Dobro je ovako.
Zaboravio si svoj simbol.
Zaboraviću mnogo više.
Pričaćemo drugom prilikom.
Ja imam elegantno rešenje? -Da.
Dobro. Koje? -Ne mogu da ti kažem.
Zašto ne? -Zato što to onda ne bi bila tvoja ideja.
Čoveče, stvarno si mislio na sve! -Hvala.
Vidiš budućnost, ali nećeš da mi pričaš o njoj?
Ne "vidim" budućnost. Ja je doživljavam.
I doživljavaš kako sutra zajedno večeramo? -Tačno. -Pogrešno.
Ali igram se.
Posle te večere... koliko smo dugo zajedno?
Deset godina. -Zvuči izvodljivo.
Još ću biti mlada, moći ću opet da se zaljubim. Kako će se završiti?
Tragično. -Možeš li malo određenije?
Radije ne bih. -Onda... deset godina, tragičan kraj.
Mogla bih to. Ali i dalje nisam uverena.
Uverena u šta? -Da znaš šta će sledeće da se desi.
Tvoja omiljena pesma zasviraće iz džuboksa.
Tačno... sada.
Bože! Jebote!
Prvi put čujem tu pesmu.
Zove se "Tunnel of Love" i sada ti je omiljena pesma.
Nemaš ti pojma o budućnosti.
Ali jesi duhovit. -Sada ti je zabavno.
Ali za šest meseci, zbog toga ćeš mi reći da odem.
Zar nismo zajedno deset godina? -Jesmo.
Šta će biti za šest meseci? -Dešava se sada. Vodimo ljubav.
Ne zvuči kao da ti govorim da odeš.
Još ne. Sad me pitaš gde sam.
Gde si?
U baru sam... one noći kad smo se upoznali.
Trenutak pre nego što stvorim jaje.
Pričam ti o svađi koja sledi. -Ućuti. -Da ćeš mi reći da odem.
Ćuti, ćuti...
Do đavola!
Nećemo se svađati. Zato što ti neću reći od odeš.
Hoćemo i hoćeš.
Žao mi je, ali već se to dešava. -Hoćeš svađu?
Ne. Ali svađa će se svejedno dogoditi. -Neće ako ne dozvolimo.
Znala si to o meni. Ko sam i kako percipiram stvari.
Prvo veče sam ti rekao da će doći do ove svađe.
Ne svađamo se. -Blizu smo.
A sad ćeš reći... -Ne pričaj mi šta ću reći, jebote!
Nije pošteno.
Ako nećemo biti zajedno, zašto onda jesmo zajedno, jebote?
Besmisleno je.
Do sada te je moje poznavanje budućnosti umirivalo.
Davalo ti je osećaj sigurnosti koji nisi imala u sirotištu.
Zar se nisi stalno bojala da nikada nećeš imati porodicu?
Da se nisi usudio! -Zato što su ti tvoju oduzeli? -Prestani!
Sada se svađamo.
Da, svađamo se!
Šta ti znaš o strahu? Kad si se poslednji put bojao?
Godina je 1959. Nalazim se u Hila Fletsu u Novom Meksiku.
Sat mi je ostao u intrinzičkoj komori i ne mogu napolje.
Kad se Odbrojavanje završi, izgoreću.
Dakle, pre pedeset godina? Bojao si se pre 50 godina?
Ne. Cepa me na atome, upravo sada.
A zatim se opet sastaviš, deo po deo, i više se nikada ne bojiš.
Ako znaš sve što će se desiti, čega imaš da se bojiš?
Šta ti rizikuješ? Ja rizikujem!
Rizikujem svakog dana od kada si mi prišao u onom baru.
A šta ti jebeno radiš?
Žao mi je.
Treba li to da izgovorim?
Da.
Odlazi.
Topljenje reaktora. Idioti!
Dao sam im sve šanse. Sunce, vetar, bežični prenos.
Zašto? Zašto moraju
i dalje da prave te svoje proklete bombe?
Možda ovo zvuči paradoksalno, ali daju im osećaj sigurnosti.
Drago mi je što te opet vidim, Džone.
I meni je drago, Adrijane.
Kako si znao da sam to ja?
Zato što bi samo Doktor Menhetn imao muda
da se pojavi ovde potpuno go.
Da nešto obučem?
Dobro došao na Antarktik, Džone. Drago mi je što si me posetio.
Koliko je prošlo? -Tebi? 24 godine, 41 dan i 13 sati.
Meni se to dešava... -Upravo sada. Da, sećam se.
Šta ti ja govorim pre 24 godine, 41 dan i 13 sati?
Upravo si pokušao da me uništiš.
Ja tebi kažem da si me razočarao.
Da. Žao mi je.
Sada mi objašnjavaš da si upravo pobio tri miliona ljudi.
"Moralno si matiran", kažeš mi.
Kockao sam se.
Kockao?
Da ti imaš moral.
Još stvaraš vanzemaljske upade, vidim.
Održavam mir u svetu, jedan po jedan glavonožac.
Zanimljiv oblik si odlučio da uzmeš.
Zanimljiv? -Nisu ovo više osamdesete, Džone.
Ovakvo prisvajanje sada smatraju veoma problematičnim.
Sada je 2009, Doktore.
Štošta se promenilo dok si bio na Evropi.
Kako znaš da sam bio na Evropi?
Rekao mi je slonić.
Ali ne znam zašto se plavi čovek pretvara da je pravi čovek.
Mada bih mogao pouzdano da nagađam.
Kako se ona zove?
Endžela.
Ljubav.
Probaću opet da pogodim.
Nosiš ovo lice jer ona nema pojma
da si ti najsvemoćnije biće u istoriji civilizacije,
a ti samo želiš da te ona voli zbog tebe.
Odmah sam joj rekao ko sam.
Zna ko si?
To je srž!
Ko normalan bi hteo da bude u romantičnoj vezi s Bogom?
Zato ne želišvsamo da izgledaš kao smrtnik. Želiš to i da budeš.
Hoćeš da mi pomogneš?
Zašto to ne možeš sâm? -Reci ti meni, Adrijane.
Zato što uopšte nemaš mašte.
Moram ti reći da imaš fantastičnu maštu.
Sad se i smeješ?
Ta Endžela mora da je izuzetna.
Šest meseci ranije, govori mi da imam fantastičnu maštu.
Reci mi nešto.
Imaš li mozak?
Molim? -Izgleda da si replicirao ljudsku spoljašnost.
A fiziologiju?
Imaš mozak? Unutrašnje organe? Krv? -Imam.
Zašto?
Teoretski...
mogli bismo da ti usadimo uređaj u prefrontalni korteks
koji bi ti izazvao kratki spoj sećanja.
Bez svesti o svojim sposobnostima
ne bi mogao da ih koristiš.
Osim možda refleksno, kad ti je ugrožen život.
Mogao bi da hodaš, pričaš i živiš među normalnima.
Samo ne bi znao da si Doktor Menhetn.
Koliko bi ti trebalo da napraviš taj uređaj?
Dragi, slatki Džone...
Napravio sam ga pre 30 godina.
Kao što si me podsetio, pokušao sam da te uništim.
Ali suptraktor intrinzičkog polja u koji sam te namamio
bio je samo plan B.
B kao "bum i nema te".
Reci mi, Džone...
Znaš li šta je u ovome?
Zapravo ne znam.
Zato što sam to ozračio tahionima.
Delić svemira koji čak ni ti ne vidiš. Mrtav ugao.
Ovo je, Džone, plan A.
A kao "amnezija".
Reci svojoj Endželi
da ovo stavi tu.
Efekat bi trebalo da bude trenutan.
Zaboravićeš ko si, šta možeš i sve što ti se ikada dešavalo.
Ako nešto treba da dovršiš, sada je vreme da to dovršiš.
Endžela ima dedu za kog još ne zna.
On ija treba da razmotrimo neke stvari.
Onda razmotrite sada, dok još znaš ko si.
Hvala, Adrijane. Uradiću to.
Zauzvrat želim jednu stvar.
Ja sam spasao svet od nuklearnog armagedona.
Osim tebe i malobrojnih izabranih... niko to ne zna.
Moji planovi za veliku budućnost...
zanemareni su.
Jednom sam te pitao, Džone,
da li se sve na kraju isplati.
Izbegao si odgovor.
Tako što si rekao da ništa nema kraj.
Reci mi sada, Džone.
Hoću li dočekati da vidim svoju utopiju?
Hoćeš.
Ali ne ovde.
Ne razumem.
Hteo sam da stvorim život bolji od života ovde na Zemlji.
Finiji. Blaži.
Bića stvorena da se brinu za druge, ne za sebe.
I uradio sam to, Adrijane.
Na Evropi.
Divno mesto. Zeleno i netaknuto.
Prepuno života, a bez ikakvih sukoba.
Ali oni samo žele da mi ugađaju, obožavaju me.
Njihova ljubav je beskonačna.
I baš zbog toga je tako nezadovoljavajuća.
Što znači da moram da napustim svoja stvorenja.
Još su tamo.
I samo čekaju nekoga da ga obožavaju.
Zvuči kao... raj.
Hoćeš da te pošaljem tamo, Adrijane?
Da, Džone.
Voleo bih to.
Srećan ti put.
Treba samo to da ti uguram u glavu?
Da. Postaću propustljiv.
Samo brzo izvuci ruku.
Otkud znaš da funkcioniše? -Ne znam.
Zato je rizično.
Hoćeš li da zaboraviš da govoriš ili hodaš?
Ne. Mislim da će uticati samo na pamćenje.
Možda mi možeš reći da sam doživeo nekakvu nesreću.
Treba da odemo iz Vijetnama.
Da počnemo tamo gde nas niko ne poznaje.
Ja bilo gde mogu da budem policajac.
Šta kažeš na Tulsu? Moja porodica je odande.
Mislim da je to sjajna ideja.
Naravno da misliš. Tvoja je.
Zapravo je tvoja.
Šta je? -Ako sve zaboraviš,
hoćeš li ti i dalje biti ti?
Ja možda izgubim sećanja...
ali ti mene nećeš.
Počinjem da se gubim. I ne daješ mi previše materijala.
Ništa od večere sutra ako ne vidim čvrste dokaze.
Nešto konkretno? -Rekao si da možeš da stvaraš život.
Stvori nekakav život. Odmah.
U redu.
To je sve? -Formalno gledano, to jeste život.
Kokoška bi bila bolja. -Ali svejedno ćeš večerati sa mnom. -Neću.
Ali zanima me onih naših deset godina zajedno pre tragedije.
Šta te zanima? -Imamo li decu?
Da, troje. Dečaka i dve devojčice.
Da li su polubogovi?
Nikome ne bih preneo svoje sposobnosti bez pristanka.
Znači, možeš to? Da daš nekome svoje moći?
Svoje atomske komponente mogu da prenesem u organski materijal.
Kada bi neko to pojeo, "nasledio" bi moje moći.
Možeš da ih staviš u ovo jaje,
a ako ga ja pojedem, moći ću da hodam po vodi?
Teoretski, da.
Ne želim decu.
Nikada ih nisam želela i nikada neću imati decu.
Žao mi je, doco, ali nađi sebi drugo jaje da ga napumpaš.
Nisu oni naša biološka deca. Usvojeni su.
Gde ćemo ih usvojiti? -U Tulsi.
Molim? -U Tulsi u Oklahomi. Odatle potiče tvoja porodica.
Ko ti je to rekao? -Ti.
Nisam. -Reći ćeš.
Za šest meseci, kada ti dam prsten. -Prsten?
Sad se verimo? -Moglo bi se i tako reći, da.
Ali to je Posle velike svađe kad ti kažem da odeš. -Da.
Dobro. To troje dece...
Koliko dugo živimo u Tulsi pre nego što ih usvojimo?
To ne znam. -Kako ne znaš?
Mislila sam da sve znaš.
Postoji period koji ne vidim.
Kada pokušam da vidim, tu je samo tama.
Znam samo da si ti tamo pre nego što počne i kad se završi.
Zašto se smeškaš? -Ništa.
Ono što si rekao...
Zvuči kao tunel.
Tunel ljubavi.
Deset godina, a? A onda tragedija?
Tako je. -Ali nećeš mi reći šta će se desiti. -Neću.
Možda bi ovo trebalo da ti ostavim u mozgu.
Tako nećeš znati kako će se sve završiti.
Tu odluku potpuno prepuštam tebi.
Želiš da klekneš? -Želim.
Volim te. -I ja tebe volim.
Hej, dušo...
Gadno smo najebali.
Kal?
Džone? Jesi li dobro?
Džone?
U Tulsi smo, u Oklahomi.
Godina je 2019.
Morala sam da te probudim.
Zato što si u opasnosti.
Ovde su neki zli ljudi.
Znaju ko si i dolaze da te povrede.
Da li znaš ko si?
Još imaš njegovo lice.
Džone, deca su gore.
Ne smeš ovako da izgledaš. Pretvori se da budeš kao pre.
Ne. Moram da idem dalje.
Kako to misliš?
Nemamo vremena. -Ovaj sat je oštećen.
Sećaš se kako je oštećen?
Božić je. Čovek sa maskom razvaljuje vrata.
Guraš me na pod. Metak pogađa sat.
Bila su dvojica. Jedan je hteo da me upuca, ali razneo si ga.
Bez svesti o svojim sposobnostima
ne bi mogao da ih koristiš.
Osim možda refleksno, kad ti je ugrožen život.
Hvala, Adrijane. Sada razumem šta se desilo.
Adrijan? S kim si razgovarao?
Izvini. Ovo te sigurno frustrira.
Zbunjen sam zbog uklanjanja uređaja.
Nisam sasvim siguran kada sam. Izvini, samo trenutak.
Šta, jebote? -Mama! Tata!
Sranje! -Tata! Tata!
Tata! -U redu je. Šta se događa?
Neki plavi čovek je na našem bazenu! Gledaj!
Izgleda kao Kal. -Zato što jeste on.
Majku ti!
Gde su? Kuda si ih poslao?
U redu je. Na sigurnom su. -Ne.
Skloni se sa bazena i reci mi gde su.
Moraš da me vidiš na bazenu. -Zašto?
Važno je. Za kasnije.
Dobro, videla sam te.
Sad reci kuda si poslao našu decu.
Oni su s tvojim dedom. -Molim?
U bioskopu u centru Tulse.
U redu je. Tvoj deda ih je očekivao.
Kada si razgovarao s njim? -Pre 10 godina stojim u Karnaku.
Vajt mi nudi uređaj i kaže...
Ako nešto treba da dovršiš, sada je vreme da to dovršiš.
Pa se teleportujem u Njujork.
Prilazim zgradi čiji je vlasnik nekad bio Nelson Gardner,
poznat i kao Kapetan Metropolis, vođa Minutaša.
Kad je umro, tu kuću je ostavio starom prijatelju.
G. Rivse. Zdravo.
Ja sam Džon Osterman. -To nešto treba da mi znači?
Možda me bolje znate kao Doktora Menhetna.
Možemo li malo da popričamo?
Možemo. Dobro.
Zar ne treba da budeš plav?
Nedavno sam promenio neke stvari.
Promeniću još neke i zato hoću da razgovaram s vama.
G. Rivse, naši životi su se prepleli na najdublji način,
preko zajedničke poznanice.
Ali budućnost je nesigurna, a moj uticaj na događaje ograničen.
Da bih obezbedio optimalni ishod, hoću da oformim savez.
Hoćeš da se udružiš sa mnom?
Vi ste Kapuljača Pravde. Heroj.
To je razlog? Hoćeš da nosim prokletu masku? -Ne.
Reč je o Endželi. -Endželi?
Vašoj unuci.
Ja nemam unuku. -Ali imali ste sina.
On je imao ćerku. Zato je ona vaša unuka.
Tako to ide, a? -Upoznao sam je u Vijetnamu.
Volimo se.
Uskoro ćemo se venčati i selimo se u Tulsu gde će ona biti policajac.
Ne znam zašto bi htela da ide u Tulsu.
Nisam siguran da li to već zna.
Ali verovatno zato što oseća da odatle potiče.
Šta hoćeš od mene? -Ništa.
Ali Endžela hoće. Hoće vašu pomoć.
Ne zna ni da postojim. -Zato što ste izabrali da ne sazna za vas.
Nisam joj potreban u životu. -Potrebni ste.
Šta ti znaš, jebote? -Odmah sam osetio duboku prazninu u njoj.
I gubitak.
Znam, zato što stalno ponavlja kako ne želi porodicu,
ali postupcima jasno pokazuje da samo to i želi.
Znam to jer upravo razgovaram s njom.
Upravo razgovaraš s njim? -Relativno, da.
Tebi je to sada, ali njemu je pre deset godina? -Tako je.
Upravo razgovaraš s njom? -Relativno, da.
Možeš li nešto da ga pitaš?
Naravno. -Pitaj ga kako je znao da je Džad Kroford član Kiklopa.
Pitaj kako je znao da on krije klanovsku odoru u ormaru.
Pita kako ste znali da je Džad Kroford član Kiklopa.
I kako ste znali da krije klanovsku odoru u ormaru.
Ko je Džad Kroford?
Kaže da ne zna ko je Džad Kroford.
Ali sada zna.
Ne, ne. Sranje!
Da li sam ja sve ovo pokrenula?
Da li sam ja poslala dedu ovde? Jesam li ja kriva za sve?
Zbunjen sam.
Ti si zbunjen? -Zar nije dobro što je Džad Kroford mrtav?
Jesi li važno čija je ideja bila? -Da, važno je!
Pitala sam starca za Kroforda samo zato što ga je on ubio.
Kokoška ili jaje.
Šta? -Paradoks. Šta je starije? Kokoška ili jaje?
Izgleda da je odgovor - oba.
Istog trenutka.
Gladan sam.
Majku ti!
Šta radiš, do đavola? -Pravim vafle. Pazi na jaja.
Do đavola, Džone! Nemamo vremena za ovo!
Probudila sam te jer Konjica zna ko si i dolaze po tebe.
Ti si u savezu s mojim dedom,
ali on je sa Ledi Tru, a i ona sigurno zna ko si.
Zato dosta zajebancije... -Već su ovde.
Šta?
"Sedma konjička". U kamionetu parkiranom preko puta.
Pozadi imaju tahionski top
kojim će me protiv moje volje teleportovati, a zatim uništiti.
Sve vreme su ovde, a tek mi sada to kažeš?
Bilo je važnijih stvari. -Hoće da te ubiju! -Da.
Onda ćemo ih sprečiti! -Ne možemo.
Zašto? -Ne možemo ništa... -Ja mogu nešto!
Šta je?
Ovo je taj trenutak. -Koji?
Rekao sam ti da me ne možeš spasiti, ali ipak ćeš probati.
U baru si me pitala u kom trenutku sam se zaljubio u tebe.
Ovo je taj trenutak. -To treba da bude romantično? -Molim?
Tek sad si se zaljubio u mene? -Ne, oduvek sam zaljubljen u tebe.
Ja vreme doživljavam... -Kapiram.
Ostani tu dok te ja spasavam.
Sranje!
Pobedili smo. Pogrešio si.
Ne, Endžela. Nisam.
Šta? -Žao mi je.
Fixed by: BOTANICMAN
Džone!
Ne mogu da te zovem Dr Menhetn. Kako ti je ime?
Džon. Piše se bez
Džon bez Ja sam Endžela.
Znam. -Da, naravno da znaš.
Provedemo 10 godina u tunelu ljubavi,
a kad izađemo, desi se nešto grozno?
Tako je. -Ali nećeš mi reći šta? -Neću.
Dobro, Džone. Bilo mi je prijatno da razgovaram s tobom.
Jedan od zanimljivijih razgovora u mom životu.
Ali ne mogu u ozbiljnu vezu ako znam da će se završiti tragično.
Zar nije istina da se sve veze završavaju tragično?
Da. Valjda si u pravu.
Hoćeš li onda sutra da večeraš sa mnom?
Ko ga jebe. Što da ne?
Hoćete li ostati, Gospodaru?
Ne.
Hoćete li ostati, Gospodaru?
Ne.
Hoćete li ostati, Gospodaru?
Ne.
Hoćete li ostati, Gospodaru?
Ne.
Hoćete li ostati, Gospodaru? -Ne.
Ako zapevaš "Jer on je dobar momak"...
ispovraćaću se po tvojim čizmama...
Filips i Krukšenks su insistirali da vam ovo pripreme.
Pre ili Posle gnječenja paradajza na mom licu?
Sigurno bi to prestali kad biste vi hteli da ostanete.
Da vas ne znam, pomislio bih da želite patnju.
Znate li me?
Želite da vam donesem novu knjigu? -Ne. Ova mi se sviđa.
Zašto? -Ne biste razumeli.
Govori o usamljenosti.
Razumem usamljenost.
Tvoj veliki plavi tata otišao je po cigarete i više se nije vratio?
Bio sam ovde. Prvi koji je izašao iz vode.
Bio sam tu kad je stavio svetla na nebo i vazduh u moja pluća.
Video sam travu kako niče iz mrtve zemlje.
A ubrzo zatim video sam kako stvara životinje da je pasu.
Stvarao je raj meni pred očima.
Zašto raj nije dovoljan? -Ovo nije moj dom.
Moj dom je 630 miliona kilometara odavde.
A moja deca...
svih osam milijardi...
sigurno stoje u kolevci
i očajnički vape
da im se ja vratim.
Raj mi nije dovoljan zato...
što ja raju nisam potreban.
Uživaj u jebenoj torti!
Fixed by: BOTANICMAN