EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
-Hei! Underholdningen er her. -Katie!
-Du har begynt uten meg. -Ja, jeg har VIP-privilegier her.
-Åh, donuts! -Jeg kjøpte favoritten din.
Tuttifrutti-strø?
-Hvor er den? -Jeg fikk ikke snakket ferdig.
Jeg spiste den opp.
-Donut-sjappa er langt unna. -Donut-sjappa i resepsjonen?
Den, ja.
-Megan, donut? -Har du tuttifrutti-strø?
De var visst utsolgt.
Åh, jeg har funnet antrekk til første skoledag.
Kult!
Ja, og når vi går med det, må vi gjøre sånn...
Betyr det at dr. Breitwieser lar deg begynne på skolen?
Jeg begynner på high school på mandag akkurat som alle andre.
Ingen på skolen skal vite om det. Jeg vil ikke bli behandlet noe annerledes.
Spesielt Gwenny Thompson. Tenk deg om hun visste at jeg var syk!
Uff, ja. Kanskje dere ville være snille mot hverandre.
Så forferdelig.
Men nøyaktig når lar legen deg få vite om du får begynne på skolen?
Hadde han aldri første skoledag på high school?
Skjønner han ikke hvor mye dette betyr for oss?
Kan du sette deg? Jeg blir nervøs av å ha deg rundt IV-stativet.
Seriøst? Men jeg er jo... så forsiktig.
Kanskje jeg skal sette meg.
Greit.
Og han skal ringe mamma i dag klokken tre.
-Hva? Hvorfor sa du ikke det? -Jeg visste du skulle bli helt Katie.
Bli helt Katie?
Men hvorfor ringe tre? Vet han det, så vet han det.
Hvorfor ikke ett? Hvorfor ikke to?
Hvorfor ikke...
Jepp. Nå blir det helt Katie.
Tuller du med meg?
-Hva har du gjort? -Noe morsomt.
Åh, hun kommer!
Dere to? Selvfølgelig! Hvem puttet farge i såpedispenseren?
Jeg vet ikke, men det stod på flasken at det fjernes med eddik.
Alexa, jeg er glad behandlingen din snart er over av flere grunner.
Dette er historien om hvordan jeg vant over kreften.
I starten ba sykepleieren meg om å skrive ned ting jeg er takknemlig for.
Den første dagen var det saftis, familien min, og min beste venn.
Jeg er ofte takknemlig for Katie, men denne gangen er jeg supertakknemlig.
Vent og se.
Jeg er her
Når jeg ikke orker mer Gjør du meg sterkere
Jeg er her
Når jeg ikke orker mer Gjør du alt så mye bedre
Vi gjør det sammen
Jeg er her
Vi gjør dette sammen
OK, tiden er inne. Frem med timeplanene.
På tre, si hvilken lunsj-gruppe dere er i. Klare?
En, to, tre.
Gruppe A!
-Hannah? -Jeg vil ikke se.
Gruppe...
...A!
Takk og pris! Jeg hadde ikke klart å spise nudler med fremmede.
-Hva har du rundt håndleddet? -Jeg sitter barnevakt for broren min.
-Hei, folkens! -Har du Jack i bånd?
Enten det, eller så må han sitte ved bordet med oss.
-Nei. -Det er ikke så ille.
Første dag på high school, la oss farge hårtuppene i skolefargene.
-Ja. -Elsker det.
Jeg vet ikke hva jeg gleder meg mest til.
-Basketball. -Fotballkamper.
-Skoleball. -Cookies?
-Spiste du alle smaksprøvene? -Hvilke smaksprøver?
Jeg er svak! Det visste du før du tok meg med.
Gwenny er her.
-Hallo, Alexa. -Hallo, Gwenny.
-Lenge siden. -Ikke lenge nok.
Synd du ikke kom med på basketballaget.
Hva? Skolen har jo ikke begynt enda.
Og nå har du meg på hjernen.
Du har meg på hjernen, og det er ekko fordi jeg er helt alene her inne.
-Alt forsvant da du kom. -Kanskje jeg skal gjøre om her.
-Du våger ikke. -For sent. Allerede gjort det.
Kom, folkens. Det er ikke kult her lenger.
Det blir kult når du har gått.
-Klokken er nesten tre. -Hva skjer klokken tre?
-Hundekennelen. -Pianotimer.
-Hundekennelen.
Ja, vi har meldt oss som frivillige til å gi hundene pianotimer.
Det roer dem ned.
-Tenk om jeg ikke får begynne? -Det får du.
Men bare i tilfelle...
Jeg er langt foran deg.
Ta av deg skoene. Mamma er på vei hjem.
Det må se ut som vi har vært her i timesvis.
Hei, mamma.
Jeg er så lei for det. Jeg var nødt til å jobbe.
Hater å gå glipp av cellegiften. Hvordan gikk det?
Fint. Jeg... Jeg dro rett hjem, tok meg en lur. Her er jeg.
-Dro du rett hjem? -Mamma, vi hadde en avtale.
-Er det din mokka? -Ja, fra i går.
Og den er fortsatt varm.
Global oppvarming?
-Hei, Katie. -Vi var på kaféen!
Det var så mye spenning i luften.
Alexa, du vet at du ikke skal bli så sliten.
Jeg er ikke litt sliten en gang, mamma.
-Har dr. Breitwieser ringt? -Ikke enda.
Vi snakker om sovingen når Katie ikke kan høre meg skrike.
Vi kan høre deg i huset ved siden av.
-Hei, Lex. -Æsj! Du er svett!
Ja, jeg stinker også. Vil du lukte?
Ikke håret!
Du vet at du ikke skal tulle med håret.
-Hei, Katie. -Kjempebra, takk.
Du spurte ikke. Men jeg har det. Kjempebra, mener jeg.
Ikke for å skryte, bare nevner det.
Greit.
-Seriøst? -Hva er det?
Lucas? Æsj! Du har kjent ham siden du var fem. Nå plutselig...
Jeg skjønner ikke hva du mener.
-Du vet at han promper. -Det gjør han vel ikke!
-Vi er tomme for melk. -Åh, nei! Melk er så viktig.
Vann er også bra.
-Det står ut bak. -Hvor?
Hvor?
Nei, det er fint. Det er fint.
Alexa, du har fått et brev fra rektor. Hun sier hun vet om situasjonen din,
og hun støtter oss når vi måtte trenge det.
-Det er ganske kult. -Du aner ikke hva kult er.
Det er ikke å være bestis med rektoren.
Rektor Trugly er grusom.
Jeg fikk gjensitting i en uke fordi jeg skulket første time.
Ingen liker henne. Hun blir kalt Stygge Trugly.
Det er helt forferdelig!
-Slemt. -Barnslig.
Vi kalte henne det samme.
Ikke faren deres, da. Hun elsket faren deres.
Han var så smiskete. Hadde han ikke hatt den Mustangen, hadde jeg aldri...
...sittet på med ham i den Mustangen.
La oss gå tilbake til der du skulket timen.
Skulle gjerne gjort det, mamma, men det høres viktig ut.
Dr. Breitwieser!
-Pappa. -Si at vi trenger... melk.
Pappa, igjen. Kan han ikke skrive sms som normale folk?
-Dr. Breitwieser! Mamma, svar! -Greit, har den. Hallo.
Dr. Breitwieser.
Åh, så fantastisk! Ja!
Nei. Nei, selvsagt ikke.
Kjempebra!
Nei, det skjønner jeg.
-Mamma, jeg dør! Ja eller nei? -Beklager, doktor. Ja.
Helt riktig! Jeg får begynne på high school! På mandag!
Åh, herregud! Det er tre dager til!
Hva skal vi ha på oss? Hva skal vi si?
Du konsentrerer deg om å puste, jeg tar meg av antrekkene. Kom.
Hei! Jeg har ringt fra oppkjørselen. Hjelp!
Jeg skal hjelpe deg, pappa.
Ja!
Du stiller alltid opp, sønn.
-Jeg har ingenting å ha på meg! -Du har kjolen min.
-Gode nyheter om skolen, ikke sant? -Ja, jeg gleder meg.
-Hva er det? -Notater fra legen din.
Hva slags notater?
-Husk at vi nettopp fikk gode nyheter. -Ja, fint. Hva slags notater?
"Dra rett hjem etter skolen. Ingen fritidsaktiviteter"?
-Bare noen forholdsregler. -"Ingen fysisk aktivitet"?
Jeg kan ikke spille basketball.
Du kan være lagleder. Fikse lister og sånt. Lagleder-ting.
Lime glitter på permen.
Glitter er kult.
Ikke alle får lov av legen sin
til å begynne på skolen så tidlig. Du er heldig.
Heldig? Ingen idrett, ikke noe skoleball, ikke teater.
Alt som er igjen er skoletimene - den verste delen av skolen.
Det er en forferdelig holdning, unge dame.
Beklager, det var min mor som snakket.
Skatt, jeg vet det er kjipt, men det er ikke for alltid.
Du er på bedringens vei. Vi vil ikke ta noen sjanser.
Jeg vet det.
Jeg trodde bare at når skolen begynte, skulle alt bli som før.
Og du er på vei.
Snart lyver du for å droppe lekser istedenfor formiddagsluren.
Jeg håper det.
Vi begynner på high school sammen! La oss feire.
Ja, greit. Vi gjør noe mødrene våre vil hate.
Jeg tenkte mer på iskrem.
Med farlige toppinger.
Jeg føler meg så rampete.
Nå må jeg finne ut hvordan jeg skal skjule dette for mamma.
Greit. Tillatelse fra legen, farget hår.
Eneste som gjenstår er å kjøpe nye klær,
ruinere Gwenny, så er jeg klar for high school.
Skal du seriøst holde den teite striden gående?
Har jeg noe annet valg? Skal jeg bare la henne vinne?
Det er en uendelig hevnsyklus. Tror du noen kommer til å vinne?
Ja.
Jeg.
Vi FaceTimer Hannah og Reagan og viser dem håret.
God idé.
Barberer Lucas seg med denne?
Hva? Jeg vil ikke lukte på den.
Katie, vent.
La oss heller overraske dem når vi ser dem.
Greit.
Det er mamma. Ringer deg senere.
Kom igjen! Kom igjen! Hvor er du?
Skal du seriøst ta på alle kjeksene?
Hvorfor har alle bare én sjokoladebit?
Fordi moren din er aleneforsørger.
Ikke noe?
Jeg går bort til Alexa. De har Milano-kjeks.
Ta med en til meg. Og noe godt til lunsj i morgen.
Hva føler Alexa om å begynne på skolen?
Hun er klar.
High school er en stor forandring, og hun går gjennom så mye nå.
Jeg hadde visst om hun var redd. Alexa og jeg leser hverandres tanker.
Som akkurat nå. Nå skrev hun melding.
Du har rett.
Jeg kan til og med si hva det står. "Ikke se Project Runway uten meg."
Nesten. Det står "Møt meg i treet når du vet at moren din har sovnet."
Og da svarer jeg selvsagt "Beklager, men da sover nok jeg også."
Dette kalles en "lære-mulighet"... men jeg tar meg et bad.
Hvorfor er du så sen?
Mener du ikke "Takk for at du kom,
enda jeg vet du blir nervøs av å havne i trøbbel"?
Ta på deg mørke klær, og få med deg så mange doruller du klarer.
-God natt. -Katie, vent! Det er viktig.
-Jeg må kaste dopapir på Gwennys hus. -Høres gøy ut!
-God natt. -Katie, kom igjen!
Vil du se tilbake og vite at du aldri dekket et hus med dorull?
Ja. Det vil jeg.
Hva skjer med deg, Alexa? Du har blitt gal.
Jeg trenger virkelig dette.
Det er en distraksjon fra alt det andre som skjer.
Vær så snill?
Åh, herregud! Greit, jeg blir med.
-Dette blir gøy! -Jack!
Legg deg, og ikke si dette til noen.
Får jeg bli med i så fall?
Får jeg kvele deg nå?
Mamma sier at du ikke får lov til å kvele meg mer.
-Greit, greit. Vi bare gjør det. -Jeg henter doruller!
Jeg henter doruller!
Skal vi virkelig gjøre dette?
Ja, det skal vi.
-Fin arm, Jack! -Takk!
-Du, går det bra? -Du vet jeg hater det spørsmålet.
Som min bestevenn, spør aldri om det igjen.
Som min beste venn, ikke gjør ting du blir sliten av.
Jeg sitter her til jeg føler meg...
-Bedre? -Nei. Inspirert. Ta buskene.
Dette er den beste natten i mitt liv!
-Jeg er klar. -Greit.
-Vent litt, er det lua mi? -Du får den tilbake. Kan du fokusere?
-Alexa, dette er ikke huset til Gwenny! -Er det sant?
Det står Trugly.
Åh, herregud! Det er huset til rektor!
Jack! Jack, vi må dra!
-Lex! Lex, la det være! -Jeg er nesten ferdig.
Vi må dra nå!
Hva holder dere på med?
Jeg ringer foreldrene deres. Dette kommer ikke til å ende godt.
Hjernen min føles rar.
Det gikk bra.
Jeg håper ikke rektor Trugly husker meg.
Jeg var en stjerneelev. Jeg vil ikke skuffe henne.
-Dette handler om Alexa, Dave. -Ja, nettopp. Selvsagt.
Jeg skjønner ikke hvordan du kunne gjøre noe slikt.
Og med Jack. Dette ligner ikke deg, Katie.
Jeg er så lei for at Alexa dro med Katie på dette.
Nei, Lori. Ikke tenk sånn. Katie er ansvarlig for sin egen oppførsel.
Vi kan håndtere jentene, men vi må stå sammen mot Trugly.
De kan ikke begynne på skolen med dårlig rykte.
-Jeg vet Trugly kan være skummel. -Jeg er ikke redd for henne.
-Greit. -Det var hennes datter!
-Jennifer! -Jeg er redd for henne.
Kom inn.
-David? -Åh, hei! Rektor Trugly.
Er en av gjerningsmennene dine?
Til mitt forsvar, så er jeg ikke så mye hjemme.
Jeg er pilot, så kall meg kaptein Dave.
-Vi må gå inn nå. -Mottatt.
Utvist i tre dager? Så urettferdig!
Det var egentlig bare én dag, men moren din måtte blande seg.
Lang historie kort... dere fikk tre dager, og moren din er bortvist i en måned.
Det er så urettferdig!
-Du sparket søppelbøtten. -Jeg snublet.
To ganger?
Dette skjer ikke.
Vi får aldri oppleve første skoledag på high school.
Trugly er gal.
Gidder vi dette de neste fire årene?
Jeg har en idé!
Kan Katie og jeg begynne på Crawford High i stedet?
-Andre siden av byen. Vi kjenner ingen. -Og de er rivalene våre.
Jeg vet det! Mamma, du kan undervise oss hjemme.
Og ikke gå på high school i det hele tatt? Det er galskap.
Vi kan lære i pysjen.
Vi har ventet på high school siden fjerde klasse.
Og jeg har en jobb.
Pappa, kan du undervise oss hjemme?
Jeg elsker deg... men absolutt ikke.
Ikke jeg heller.
Ikke at noen spurte.
-Alexa, hva er det som foregår? -Vent litt.
Visste du at det var huset til Trugly?
-Hvordan kunne jeg vite det? -Du hadde adressen i lomma.
Du løy om Gwenny.
Du ville at vi skulle havne i trøbbel.
Hvordan kunne du gjøre det mot meg?
Dere er tomme for toalettpapir!
Gå din vei, Alexa.
Jeg tok med kjeks med to sjokoladebiter.
Åh, det er deg.
Håpet du det var personen du ba om å gå sin vei?
Lori leverte tilbake lua. Hun sa at Alexa er veldig lei seg.
Bra. Det burde hun være.
-Kan du ikke snakke med henne? -Aldri! Hun skal komme til meg.
Oi, tre!
Hun løy til meg, mamma.
Greit.
Jeg er lei for det, skatt.
Åh, Alexa.
-Hvorfor sa du ingenting? -Hva da?
-Lua mi? -Jeg ga den tilbake. Dropp det.
Nei, Lex. Jeg fant håret ditt i den.
Masse.
Hvorfor er du så sint?
Det er jeg som mister håret.
Jeg er bestevennen din.
Du kunne fortalt meg hva som foregår.
Som om jeg bryr meg om du har hår eller ikke.
Greit.
Jeg vil ikke at det dumme håret mitt skal falle av.
Men det gjør det... rett før skolen begynner.
Det er derfor du ville at vi skulle bli utvist.
Jeg håpet på utkastelse, men Trugly har visst blitt myk.
Jeg vil ikke begynne på skolen sånn her.
Og jeg vil ikke at du skal begynne på skolen uten meg.
Så søtt.
Og fælt.
Det er "sælt".
Unnskyld.
Jeg hater å miste håret, men det handler mer om at...
Ikke alle skal vite det. Men hva så?
Da blir jeg hun syke jenta.
Jeg vil at ting skal være som før.
Jeg... jeg vil spille basketball,
og ikke holde ting skjult for vennene mine, og ruinere Gwenny.
Men når skolen begynner, istedenfor å se meg...
...kommer alle til å se kreften.
Alle vil kjenne meg som den syke jenta, og jeg er så mye mer enn det.
De finner ut av det.
Du kommer til å gjøre noe sprøtt og dumt,
og de kommer til å se nøyaktig hvem du er.
Ja.
Men noen ganger er det skikkelig, skikkelig kjipt.
Og da håret begynte å falle av, fikk jeg panikk og dro deg med ned.
Unnskyld.
Jeg har en idé.
Du syns jeg skal barbere bort alt? Det tror jeg alle legger merke til.
Hva om du ikke blir den eneste de legger merke til?
Greit, Katie. Legg den vekk.
Jeg skjønner. Du er den beste vennen noen kan...
Åh, herregud, Katie!
Du gjorde det.
Hei.
Så lenge du er min beste venn...
...skal du aldri gå gjennom noe alene.
Seriøst?
Ja, nå er jeg ganske forpliktet.
Så...
...hvordan ble det?
Veldig, veldig stygt.
-Og jeg? -Latterlig.
Hvis du lover å ikke holde noe skjult for meg,
lover jeg å ruinere Gwenny for deg.
Det er en avtale.
-Hva slags tatovering skal vi ha? -Hva?
Nei, ikke i dag. Jeg bare... planlegger.
Jo eldre jeg blir, jo mer innser jeg at det er visse tider her i livet
man virkelig trenger en venn.
Men noen ganger får man noe enda bedre. Man får en Katie.
Tre, to, en.
Jeg er her
Vi gjør dette sammen
Tekst: Lene E. Nystrøm