ЗА ОДНОЙМЕННОЮ МАНҐОЮ ТАДАШІ АҐІ ТА ШУ ОКІМОТО
БОЖІ КРАПЛІ
ЗРОЗУМІЙ, Я ЦЕ РОБЛЮ, ЩОБ УРЯТУВАТИ ВИНО!
Де Іссе?
Він буде завтра.
Я йому набрид?
У нього були справи.
То він лишив тебе тут наодинці зі мною?
Це тебе лишили тут наодинці зі мною.
Добре.
То що, розіп'ємо вино?
Давай.
З якого почнемо?
- Цього? - Чекай. Спершу створимо атмосферу.
Дженіс Джоплін.
Чудово.
- Музика, алкоголь, гарненька француженка… - Перестань. Слухай.
Ти знав, що вона ненавиділа рідне місто?
Кинула все, втекла в Каліфорнію – і там змінила світ.
Коли я її слухаю…
то уявляю бурю, яка змітає все на своєму шляху.
Пора, пора
Вдихни аромат.
Жити так просто
Спершу ноти звучать уривчасто…
ніби їм бракує єдності.
Там три сорти винограду.
Усе змішано.
А коли куштуєш…
Бавовна проростає
…смак вибухає.
З хаосу народжується гармонія.
Тато багатий…
Три сорти винограду зливаються в одне ціле.
Тепер заплющ очі.
…мама красуня
Заплющ.
Зроби ковток.
Ні-ні, не плач
Не плач…
Музика все ще грає?
Вино – як музика.
Торкається найглибших емоцій.
Зцілює рани.
«Кло Вентурі».
Італійське?
Корсика.
Маленький виноградник у горах.
Прекрасний.
Наступне.
Що це?
Ермітаж, Жан-Луї Шав, 2009 року.
Липа…
Жимолость…
Я в гамаку…
Вдома.
Вечір.
Легкий вітерець.
Заколисує мене…
Зі мною мій хлопець.
Ми підемо випити, але трохи пізніше.
Не згадуй хлопця.
Це псує атмосферу.
Твоя черга.
Я на вітрильнику.
Світло пробивається крізь фіранки каюти.
Ми щойно кохалися.
Продовжуй.
Скоро ти повернешся у Францію.
Плачеш. Розгублена.
Я не хочу, щоб ти їхала.
Ні.
Скажу, щоб тобі принесли вечерю.
Це Тамар.
Іссе у вас?
Він спить.
Так рано? З ним усе гаразд?
Дуже втомився.
А ви все ще у Давіта?
Так.
Тоді бажаю гарного вечора.
Хонока? Хонока!
Хонока! Хонока!
- Тату! - Допоможи! Допоможи!
Допоможи мені…
Добре прив'яжи.
І цю теж.
Думала, ви не зможете.
Тепер…
моя черга виконати обіцянку.
Знаєш цю пісню?
Ні.
Скажи, що бачиш.
Маленький хлопчик…
Зовсім самотній…
Надворі зима.
Холодно.
Він загубився.
Ні, не загубився.
Він сердиться.
Ти нічого про мене не знаєш.
Правда.
Ти не такий, як я думала.
Сумно, що твоя родина не знає, який ти насправді…
Їм байдуже.
Тамар – не батько.
Він навчив її ненавидіти тебе – це не її провина.
Так само як і ти не винен у смерті матері.
Красива пісня.
До неї підходить лише одне вино.
Алло.
Ти де був? Я тобі дзвонила.
Потім розкажу.
Гаразд, Давіт каже, що хоче зайти на келих вина.
Каміла питає, чи може Давіт зайти скуштувати вино.
Дай ключі.
- Можеш іти. - На сьогодні все?
- Так. Візьми відгул. - Як скажете.
Дарма ми приїхали.
Усе буде добре.
Аякже.
Нічого не змінилось.
Усе так само смердить.
Я без зброї.
Сідай, Давіте.
Сядете з нами?
Коли я тебе бачив востаннє…
ти була на триколісному велосипеді.
Ти теж постарів.
Волосся посивіло.
Вип'ємо.
1989 року. Коли ти народився.
Коли я народився.
Коли народився я і померла мати.
Раз я вже тут, можемо поговорити.
Добре.
Гей.
Дякую.
У тебе все добре?
Сьогодні вони радіють.
А завтра їм буде не до веселощів.
Знаєш, що мені в тобі подобається?
Що?
Твій оптимізм!
Та годі вже, Іссе. Ми врятували вино!
Щось не так?
Прогуляємось?
Скільки тобі було?
Три роки.
По-моєму, це був острів Окінава.
Коли мені було три роки…
На Кобе стався землетрус.
Я прокинулася серед ночі.
Налякана. Думала, що будинок впаде просто на мене.
Мама прибігла,
ми пішли з нею в сад, гуляли під зоряним небом.
Вона співала мені пісеньку, щоб я заспокоїлась.
Моя мама…
навряд чи рятувала б мене від землетрусу.
От тільки мама клянеться, що такого не було.
Коли почався землетрус, вона прибігла до мене…
а я тоді спала.
Я взагалі нічого не відчула.
Часом ми змішуємо реальні спогади з тим, що чуємо
- і що уявляємо… - Зі мною все не так.
Я знаю, що так і було.
Тоді я тобі вірю.
Іссе, ходімо з нами.
Ще повернемося до цієї теми.
Так.
- Доглядаємо. - Ні.
Усю гору обійшла,
- щоб тебе знайти. - Так?
Ми на місці.
Ну?
Нічого. Просто все так змінилось.
Це ж квеврі Кетеван?
Так, той, куди ти надзюрив.
- Ходімо. - Пішли.
Ходімо, Давіте. Давай.
То було так давно, що я й не пам'ятаю.
Зате я пам'ятаю, як дістав прочухана від батька.
Заходь.
Обираємо.
- Скільки треба? - Штук 20.
Гостей буде багато.
Давіте, візьми.
- Вистачить. Бери. - Більше не треба.
- Бери. - Давай я.
Тепер ходімо.
Усе гаразд?
Любі.
Оскільки в нас гості, скажу кілька слів.
Те, що ми всі сьогодні разом…
напевно, це завдяки Богу.
На все воля Божа.
Але передусім завдяки вам, Каміло та Іссе.
Ви нагадали нам…
що ми колись були дітьми.
І що в нас з тобою, Давіте, тече одна кров.
Тож відпустимо минуле –
ми прощаємо тобі, Давіте.
Вип'ємо. За наше здоров'я.
Будьмо.
Я так давно не пив вина.
Таке враження, ніби я пропустив щось важливе в цій родині…
у моїй родині… дякую.
Останні два дні змінили моє життя, за що я вам обом вдячний.
Мене вважали хуліганом – тепер поважають. Сам не знаю, як так вийшло.
Я наче не змінився, той самий пацан, який сцяв у квеврі.
І сміх і гріх.
Але раз ми вже тут, щоб усе прояснити,
чи було комусь взагалі цікаво, чому я це зробив?
Чи всі думали, що «він просто таким народився.
Нічого не вдієш».
Так?
Тамар, розкажеш їм? Що сталося?
- Давіте. - Я ще не закінчив.
Напередодні батько застрелив мого пса.
Убив його, бо йому набрид гавкіт,
або, може, тому що я дуже сильно його любив.
Він – усе, що я мав.
Зігрівав мене, коли мені було страшно вночі.
Захищав мене.
Ніхто, до речі, цього не робив.
І я не пригадую, щоб вона була поруч, коли це сталося.
Я про тебе зараз говорю.
Коли батько замкнув мене в погребі на три дні – ти не сказала ні слова.
Я пробув у темряві.
Ув'язнений. Без світла, без їжі, без води. Без нічого.
Вийшов звідти вимучений,
а ти кажеш, що прощаєш мені?
Це ти маєш просити прощення!
На колінах стояти!
Збирайте речі – я все тут продаю.
Усе. Кінець, крапка. До біса все.
Дістало.
Відпусти.
Ви подзвонили Давіту Абашидзе. Лишіть повідомлення.
Автовідповідач. Спробую ще.
Не старайся.
Він уже вирішив.
Він заспокоїться.
Ми вплуталися в чужу історію.
Віддай телефон.
Ти його чув.
Через два тижні все це зникне.
Ти цього хочеш?
Це вино прекрасне, і йому судилося зникнути.
Віддай телефон. Будь ласка.
Ти куди?
Іди зі мною.
Тамар.
У мене є ідея.
Через два дні в Парижі відбудеться конкурс «Перший вінтаж».
Це дуже важливий міжнародний конкурс.
У ньому беруть участь лише вина, які ніколи раніше не продавалися.
Як ваше.
Я переконаю їх виставити ваше вино.
І воно переможе. Я в цьому не сумніваюсь.
Мені не потрібна перемога на конкурсі.
Вам – ні, а Давіту – так.
Дайте йому спокій.
Тамар, вино, яке виграє конкурс, прославиться на весь світ.
Давіт – бізнесмен.
Йому буде цікаво.
Так і буде, обіцяю.
Довіртеся мені.
Ви мене не чуєте.
Це вино не виставлятимуть на конкурсі.
Його не продаватимуть.
Воно не для цього створене.
А тепер ходімо, перенесемо вино у монастир.
Слухай, що вона каже.
Це вона не слухає.
Яка ж ти егоїстка…
прямо як батько.
Бачиш? Вино врятоване.
Хто там?
Це Кетеван.
Дякую.
Навряд чи я завтра рано встану,
тому прощаюся зараз.
Дякую тобі за все.
Приїжджай до нас ще.
А ви – до мене.
- Добраніч. - І тобі.
Добраніч.
Це вам.
Урожай 2021 року.
Останній.
Такого вже не буде.
Відкоркуєте, якщо знову стане страшно в темряві.
Дякую.
Добраніч.
Добрий день.
Ні, я візьму її в салон. Дякую.
ДОВІРСЯ МЕНІ
Сучка.
ЗА МАНҐОЮ ТАДАШІ АҐІ ТА ШУ ОКІМОТО
Переклад субтитрів: Вероніка Рудик