PUTIN IFØLGE OLIVER STONE - DEL 1
Denne film bygger på samtaler optaget mellem juli 2015 og februar 2017.
Mystikken breder sig her til morgen, hvor embedsmænd oplyser -
- at Putin var direkte involveret i hackerangrebet på Demokraterne.
Vi har de sidste to måneder gentagne gange understreget -
- at vores kilde ikke er den russiske regering.
Vladimir Putin gav personligt ordre til de skjulte cyberangreb.
Respekterer De Putin? Hvorfor egentlig? Putin er jo morder.
Dem er der mange af. Tror du, vores land er uskyldsrent?
- Goddag. - Godt at se Dem igen, hr. præsident.
De kunne måske sidde derovre? Jeg sætter mig her -
- og så tager vi det, som det kommer.
Vi improviserer bare. Der er ingen regler.
Yes!
I over 40 år har USA ført an i Vestens kamp mod kommunismen -
- og den trussel, den har udgjort. Denne kamp har påvirket os alle.
Verden har levet i skyggen af truslen om atomkrig.
Men ikke længere.
For første gang i Ruslands historie bliver landets øverste magt -
- videregivet på den mest demokratiske og enkle vis:
I overensstemmelse med folkets vilje. Legitimt og fredeligt.
Mange i Vesten ved ikke meget om Dem.
Vi vil gerne vide noget om Deres baggrund.
Jeg ved, at De blev født i oktober 1952 efter krigen.
Deres mor var fabriksarbejder, og Deres far havde deltaget i krigen.
Jeg ved, De voksede op i en fælleslejlighed med andre familier.
Min mor arbejdede ikke på en fabrik. Det gjorde min far til gengæld.
- Som hvad? - Han var maskiningeniør.
Han var teknisk uddannet og arbejdede som maskiningeniør.
- Han blev såret under krigen, ikke? - Jo.
I begyndelsen af krigen gjorde han tjeneste i en specialenhed.
Senere blev han overført til de væbnede styrker -
- i et af de farligste områder ved Leningrad-fronten.
Jeg var efternøler.
De havde mistet to børn før mig.
Det ene af dem omkom under belejringen af Leningrad.
Jeg har hørt, han var lidt småkriminel som helt ung.
Han var lidt af en rod, indtil han begyndte til judo som 12-årig.
Jeg havde temmelig frie rammer som barn -
- og tilbragte meget tid på gaden.
Men da jeg begyndte at dyrke judo -
- ændrede det mit liv til det bedre.
Straks efter gymnasiet begyndte De at læse jura.
- Var det sådan, det foregik? - Jeg gik på grundskole i Leningrad.
Derefter blev jeg optaget på jurastudiet på Leningrads universitet.
Hvor De mødte Deres første hustru?
- Deres eneste hustru, mener jeg. - Det var først senere.
Det var cirka syv år senere.
Og De kom ind i KGB i 1975?
Ja, i 1975 i Leningrad.
Der var et fordelingssystem på de sovjetiske videregående uddannelser.
Når man var færdig med sin uddannelse -
- skulle man arbejde der, hvor man blev sendt hen.
- Så De havde intet valg? - Man havde pligt til at tage jobbet.
Men jeg ville det gerne.
Jeg læste jura, netop fordi jeg gerne ville ind i KGB.
Og De nærede romantiske forestillinger om KGB fra sovjetiske film.
Ja, netop. Jeg havde læst bøger og set film om det.
- Det har De helt ret i. - I 1985-90 arbejdede De i Dresden.
Men de første ti år var De mest i Leningrad.
Jeg gik på specialskoler i Leningrad og Moskva.
Østtyskland i den periode var vel en trist affære.
Jeg vil ikke sige, at det var trist -
- men samfundet havde stået stille siden 50'erne.
Det var en sær tid. Tog De tilbage til Moskva og oplevede perestrojka?
Ser De ...
Gorbatjov og hans folk havde jo indset, at landet måtte reformeres.
Men i dag kan jeg med vished sige -
- at de ikke forstod, hvilke reformer der skulle til.
Men det var jo Gorbatjovs idéer. Han må have inspireret Dem.
Idéerne kom ikke fra ham, men fra de franske socialister og utopister.
De havde intet med Gorbatjov at gøre. Men hans fortjeneste bestod i -
- at han indså behovet for forandring. Og han forsøgte at ændre systemet.
Problemet var bare, at systemet var ineffektivt.
Men hvordan kunne man ændre systemet -
- og samtidig bevare unionen? Det vidste Gorbatjov heller ikke dengang.
Og det førte til, at landet gik i opløsning.
USSR brød sammen, og Den Russiske Føderation opstod med Jeltsin.
Men i samme periode brød det sociale system fuldstændig sammen.
Store dele af økonomien blev lammet.
Sundhedsvæsenet lå i ruiner. Hæren var i en sørgelig forfatning.
Og millioner af mennesker røg under fattigdomsgrænsen. Det skal man huske.
De flyttede til Moskva i 1996 og var chef for FSB i 13 måneder.
Nej, ikke lige med det samme.
Jeg flyttede til Moskva -
- og blev leder på det juridiske område.
Først derefter blev jeg overført til administrationen -
- som leder af Kontroldirektoratet.
Derefter blev jeg chef for FSB.
I den egenskab må De have oplevet, hvor kaotisk alting var.
Ja, det gjorde jeg naturligvis. Jeg bliver ofte kritiseret for -
- at jeg skulle have ærgret mig over Sovjetunionens sammenbrud.
Det vigtigste, der skete var, at efter Sovjetunionens sammenbrud -
- befandt 25 mio. russere sig lige pludselig uden for landets grænser.
Det var reelt set en af de største katastrofer i det 20. århundrede.
Folk havde jo levet i ét land.
De havde slægtninge, arbejde og bolig.
De havde lige rettigheder. Men nu befandt de sig pludselig i udlandet.
Først opstod der tegn på borgerkrig, og siden brød den ud i landet.
I oktober 1993 var Rusland på randen af borgerkrig -
- med parlamentsmedlemmer på én side og Jeltsins støtter på den anden.
Jeltsin gav ordre til direkte at beskyde parlamentsbygningen -
- hvor formanden for Den Øverste Sovjet og vicepræsidenten holdt til.
Efter to dages gadekampe var der hundredvis af dræbte og sårede.
Alt det var jeg selvfølgelig vidne til -
- især da jeg blev chef for FSB.
USA står fortsat last og brast med præsident Jeltsin -
- som Ruslands demokratisk valgte leder.
I 1999 blev De premierminister. Jeltsin gik af i 2000.
Når man ser pressekonferencer og optagelser med Jeltsin -
- er det tydeligt, at alkohol og sygdom havde påvirket hans hjerne.
I hans måde at tale og stirre på virkede han helt lammet.
Jeg synes ikke, jeg har ret til -
- at sidde og vurdere Gorbatjovs handlinger og Jeltsins personlighed.
Ligesom alle andre havde han sine problemer.
Han havde også sine styrker. En af dem var -
- at han aldrig var bange for at tage ansvar.
Han tog gerne ansvaret på sine skuldre.
Og det andet, De nævner, ja, det var også en del af ham.
Jeg ...
... går af.
Jeg går af før tid -
- inden min periode udløber.
Jeg har indset, at det er nødvendigt.
Rusland bør gå ind i det nye årtusinde -
- med nye politikere, nye ansigter.
Med nye, kløgtige -
- stærke og energiske folk.
Der sad De så. Premierministre kommer og går, og lige pludselig -
- er De konstitueret premierminister. Hvad så?
Ser De, det er en interessant historie.
Jeg var kommet til Moskva fra Sankt Petersborg -
- og i Moskva havde jeg ingen støtter af betydning -
- ej heller magtfulde forbindelser.
Jeg kom i 1996 -
- og den 1. januar 2000 blev jeg konstitueret præsident.
Jeg ved ikke, hvorfor Jeltsin udpegede mig.
Første gang, Jeltsin foreslog det, takkede jeg nej.
- Hvorfor det? - Han bød mig ind på sit kontor.
Han sagde, jeg skulle være premierminister og gerne præsident.
Jeg sagde til ham, at det var et meget stort ansvar.
Jeg ville være nødt til at ændre hele mit liv -
- og det var jeg muligvis ikke klar til.
Hvordan ville det ændre hans liv? Han var jo en erfaren bureaukrat i styret.
Jo, men det er noget helt andet.
Én ting er at være en højtstående embedsmand.
Man kan leve et fuldstændig normalt liv.
Man kan rejse, gå i biografen og teatret, ses med vennerne -
- og man slipper for at tage ansvar for millioner af menneskers liv.
Det var ikke nogen let sag at tage ansvaret for Rusland på det tidspunkt.
Ærlig talt vidste jeg ikke på det tidspunkt -
- hvilke planer Jeltsin havde for mig på længere sigt.
Jeg vidste ikke, hvor længe jeg skulle sidde -
- for præsidenten kunne når som helst sige: "Du er fyret."
Jeg tænkte kun på én ting: Hvor skulle jeg skjule mine børn?
Er det rigtigt? Hvorfor?
Forestil Dem, at jeg gik hen og blev fyret fra posten.
Jeg ville stå uden livvagter. Hvad skulle man gøre fremover?
Og hvordan skulle jeg garantere min families sikkerhed?
Så dengang besluttede jeg, at hvis det var min skæbne -
- skulle det føres til ende.
Jeg vidste jo ikke, om jeg ville blive valgt til præsident.
Det var der ingen som helst garanti for.
Så han noget til sine børn og sin hustru i den periode?
Nej. Jeg kom sent hjem og gik tidligt om morgenen -
- så jeg så dem, men ikke meget.
- Stod De op kl. 4 om morgenen? - Nej, det gjorde jeg ikke.
Jeg gik i seng et sted -
- mellem midnat og halv to og stod op klokken 7.
- Jeg har altid sovet seks-syv timer. - Ingen mareridt?
Stammer Deres disciplin fra militæret, fra KGB?
Den stammer nok fra judoen, men også fra militæret.
Det siges, at Deres livsfilosofi er inspireret af judo?
Nu ikke for langhåret.
Grundtanken i judo er 'den milde vej'.
Man skal være mild, og nogle gange kan man gå andre veje -
- men kun hvis den vej fører til sejr.
De er meget disciplineret.
Hvis man ikke er det, er det svært at få arbejde fra hånden.
Så har man ikke overskud til dagens mange opgaver -
- for slet ikke at tale om de strategiske.
Man skal holde sig i form.
Nu skriver vi år 2000. De bliver præsident med 53% af stemmerne.
De forventes ikke at holde længe. Det er mørke tider for landet.
Krigen i Tjetjenien raser, og det ser sort ud.
Ja, i august 1999 -
- var 2. Tjetjenske Krig brudt ud.
Det tærede hårdt på landet.
Jeg måtte selv tage ansvar for den situation.
Den ene part bekæmper terror, den anden part kæmper for frihed.
Alt imens flyder det med lig i gaderne. Det er ikke Mellemøsten -
- men oprørsrepublikken Tjetjenien. En overset, men forfærdelig krig.
I overensstemmelse med skikken i Rusland -
- og i Dagestan, hvor vi befinder os i dag -
- vil jeg hæve glasset til ære for de faldne.
Vent lidt.
Derfor foreslår jeg følgende.
Vi vil uden tvivl hæve glasset for dem. Ingen tvivl om det.
Men vi drikker først senere -
- når denne særdeles vigtige opgave er udført.
De har fået æren for mange fine bedrifter.
De har udviklet brancher som elektronik, maskinindustri -
- petrokemi, landbrug.
De løftede landets BNP og hævede indkomsterne.
De moderniserede hæren. De afsluttede Den Tjetjenske Krig.
Privatiseringen blev standset. De er Ruslands store søn.
Det er ikke helt korrekt.
Jeg standsede ikke privatiseringen. Jeg gjorde den blot mere retfærdig.
Jeg gjorde alt for -
- at statens ejendom ikke blev foræret væk.
Vi satte en stopper for de metoder -
- der førte til, at der kom oligarker til -
- som blev milliardærer fra den ene dag til den anden.
Staten mistede kontrollen med vitale industrier, eller de gik ned.
Derfor bestod min opgave ikke i at standse privatiseringen -
- men at sørge for -
- at den blev mere systemisk og retfærdig.
Oligarkerne undervurderede ham.
De troede ikke, han holdt længe som præsident.
Der er også forskel på oligarker.
De fik at vide, at ingen var ude efter deres ejendom.
Tværtimod ville staten beskytte den -
- også selvom de tidligere love var uretfærdige.
Men lov er lov. Det er også en regel. Lov er lov.
Det talte jeg åbent med de store erhvervsledere om.
De gamle metoder skulle udfases, og loven skulle være mere retfærdig.
Erhvervslivet skulle påtage sig et større socialt ansvar.
Og det store flertal af erhvervslederne -
- indordnede sig fint under de nye forhold.
Ved De, hvem der var imod det? Dem, der havde tjent deres milliarder -
- ikke takket være deres talent som forretningsfolk -
- men deres evne til at pleje relationer til magthaverne.
De var ikke glade, men der var kun en håndfuld af dem.
Under ham faldt fattigdomsprocenten med to tredjedele.
Respekt for de ældre. Pensioner.
Ja. Mangedoblet.
I 2000 var gennemsnitslønnen 700 rubler. I 2012 var den 29.000 rubler.
- Genvalgt i 2004 med 70%. - En smule mere.
I 2008 bliver De premierminister, da to præsidentperioder er maksimum.
De knoklede sikkert også som premierminister.
Det gjorde jeg, og jeg havde da en vis succes.
Men det var en anden, der var præsident. Jeg ved godt -
- hvordan man her og i udlandet så på det dengang.
Men jeg må sige, at Medvedev udførte sit arbejde på helt egen hånd.
Der kan kun være én præsident: Den person, som folket har valgt.
I 2012 stiller De op som præsident.
- Og De vinder med 63%? - Det stemmer.
Tre præsidentperioder. Fem attentatforsøg har jeg hørt.
Noget færre end Castro, som jeg har interviewet.
Der var vel 50 mod ham. Fem reelle attentatforsøg har jeg hørt om.
Jeg talte engang med Castro om samme emne.
Han spurgte: "Ved du, hvorfor jeg er i live?
Fordi jeg personligt sørger for min egen sikkerhed."
Jeg udfører mit arbejde -
- og mine sikkerhedsfolk udfører deres. Indtil videre med held.
De stoler på, at sikkerhedsfolkene gør et godt stykke arbejde.
For første etape af et attentatforsøg er at infiltrere sikkerhedsapparatet.
Det er jeg klar over. Men russerne har en talemåde:
Den, der er dømt til at blive hængt, drukner ikke.
Hvad er Deres skæbne?
Kun Vorherre kender Deres og min skæbne.
- At dø i sengen, måske. - Døden kommer til alle en dag.
Så er spørgsmålet, hvad vi har opnået -
- og om vi har nydt det liv, vi havde.
De har haft en hård dag. Der er gået lidt tid. Det er godt at se Dem igen.
Det var vist i juni, jeg så Dem sidst.
Har De savnet mig?
- Jeg har smågrædt, men nu er vi her. - De græd nok over noget andet.
Undskyld, jeg faldt i søvn deroppe. Det hjalp på mit jetlag.
- De er heldig. - Hvordan har Deres dag været?
Jeg har bare arbejdet. Jeg har talt indenrigspolitik og sikkerhed.
Jeg har talt økonomi med finansministeren -
- og med min assistent udi økonomiske anliggender.
Jeg har talt med formanden for parlamentet -
- og med forsvarsministeren og indenrigsministeren.
Du milde. Har De også haft ministermøde?
Jeg fik at vide, at det nationale sikkerhedsråd holdt møde?
Ja, for flere år siden sammensatte jeg en lille kreds -
- bestående af ledere fra sikkerhedstjenesterne.
Vi kalder det for et sikkerhedsrådsmøde.
- Er der krise? - Nej, vi mødes bare ugentligt.
Jeg spørger, fordi vi havde en aftale kl. 15 -
- og nu er der gået seks timer og 40 minutter.
Jeg ved jo, at De gerne tager en lille lur.
Men nogle gange opstår der vel uforudsete kriser?
Nej, der er ingen kriser. Det var bare aktuelle opgaver.
Men tiden løber hurtigt fra en.
Selvom man har afsat ti minutter til at tale med en -
- så kommer der flere spørgsmål, og snart er der gået en time.
Det kan være svært at få afsluttet den proces.
Lidt apropos talte jeg om Dem med min producer, Fernando.
Han sagde, at De er en fremragende CEO -
- altså administrerende direktør for et firma. Rusland er Deres firma.
De sparker til dækkene og forsøger at løse problemerne, som de opstår.
Ja, det er rigtigt.
Hvis De har et problem, skal De løse detaljer, som kan have mikrodetaljer.
De mikrodetaljer har andre mikrodetaljer, og før De ved af det -
- kan De ikke se skoven for bare træer.
Det må være møgirriterende at gå i seng uden at have løst det.
Problemløsning er en interessant proces.
Jeg forsøger at have en kreativ tilgang til det.
Forestil Dem en kunstmaler, der arbejder, og ved frokosttid -
- smider han penslen fra sig og går til frokost.
Sådan foregår det jo ikke.
Han vil hellere færdiggøre noget, før han tager en pause.
- Så han vil færdiggøre ting? - Ja.
Jeg forsøger ikke at sammenligne mig selv med en kunstner -
- men den måde, man løser tingene på -
- minder lidt om, hvordan en kunstner arbejder.
Det fører mig til, at han har fungeret som præsident, premierminister -
- og præsident igen i 15 år. Han kender nok til Ronald Reagan -
- en af USA's mest beundrede præsidenter.
Han var kendt for at overholde tidsplanen.
Det betød, at han hver dag tog hjem til Det Hvide Hus klokken 18 -
- for at spise aftensmad og se fjernsyn med sin hustru.
En lykkelig mand.
Meget velorganiseret. Det var helt sikkert hans store styrke.
Han var en smilende mand. Han var god i mødet med andre.
Han elskede at spise Jelly Beans og fortælle en god vittighed.
Reagan yndede også at tildele beføjelser til alle omkring sig.
Jeg fremhæver ham, fordi det er en anden måde at leve på.
Der er to ting i det.
Først finder man de rette folk, og så tildeler man dem beføjelser.
- De synes nu at beslutte alt selv. - Jeg forsøger faktisk at uddelegere.
Der er også stor forskel på os. Reagan var trods alt præsident i USA.
Uanset hvilke problemer, han kom ud for -
- kan de ikke sammenlignes med dem -
- som Rusland var ude for i 1990'erne og 00'erne.
Reagan ville nok hævde, at USA var et fallitbo, der trængte til renovering -
- men nu var det nye tider, og han ville bibringe en positiv energi.
Og det var han faktisk god til. Det var bare en følelse. En illusion.
At være på randen af fallit og være fallit er trods alt ikke det samme.
Nogle ville sige, det blev værre med Reagan på grund af den store gæld.
- Hvad er den i dag? $18 billioner? - Det husker jeg ikke.
- Jo, 18. - Og Ruslands er på 1, ikke?
I Rusland er statens gæld 12% af BNP.
Så 18 billioner i USA. Og omkring 1 billion i Rusland.
Det er vigtigt at se på andelen af BNP.
Statens gæld i USA er vist 100% af BNP.
Hos os er det ... Vores gæld er minimal. 12-13%.
Samtidig har vi en stor reservebeholdning.
$360 mia. står der i centralbanken.
Regeringen har også en reservefond. $80 mia. og yderligere $70 mia.
Og med dem finansierer vi den beskedne statsgæld.
Fødevarepriserne steg med 20% i 2015 -
- og inflationen lå på 13%.
- 12,9% lå den på. - Godt så.
Hvad laver den russiske centralbank?
Centralbanken fører en meget afbalanceret pengepolitik -
- som støttes af de internationale finansielle organisationer -
- herunder IMF.
Men I har jo ingen udeståender med IMF, som jeg forstod det?
Det har vi heller ikke. Nu taler vi ikke om gæld.
Rusland har ikke kun betalt sin egen gæld til IMF -
- men alle de tidligere sovjetrepublikkers gæld.
Herunder også Ukraines gæld på $16 mia.
Hvad angår vores pengepolitik -
- er vi i kontakt med Christine Lagarde og andre i IMF.
Vi informerer om vores tiltag og lytter til deres anbefalinger.
Jeg er fuldt oplyst om, at IMF's ledelse -
- ser positivt på den russiske centralbanks pengepolitik.
De får det til at lyde, som om IMF er Ruslands samarbejdspartner.
Som om Wall Street ønsker det bedste for Rusland, og det betvivler jeg.
Arbejder Wall Street ikke aktivt for at ødelægge Ruslands økonomi -
- i USA's bedste interesse?
Nu taler jeg ikke om Wall Street.
Hvis vi taler om USA's regering -
- så har den, især på det seneste, betragtet Rusland som en konkurrent.
Det er tronsalen.
Det er tronen tilhørende tsaren, kejserinden og enkekejserinden.
Det siges, at De gerne vil være tsar. De er den nye tsar.
På forsiderne af magasinerne ... Men det griner De af?
Det gør de vel, fordi de synes, det er en sjov tanke.
De kan ikke løsrive sig fra de gamle forestillinger.
Men Charlie Rose havde vel en pointe -
- da han sagde, at De er almægtig og kan gøre, hvad De vil.
For mange amerikanere føler, at der ikke er noget system i Rusland.
- Og De modsagde ham ikke. - Undskyld mig.
Det handler ikke om at have al magt -
- men om at bruge den magt, man har, på den rigtige måde.
Så skal De vist også skyde tolken.
Var det Dem?
Han misforstod vist Roses spørgsmål.
Det fremstod, som om han egentlig tog for givet, at han var en slags tsar.
Nogle har kaldt Dem for tsar.
Og hvad så? Folk kalder mig jo alt muligt.
Men er det passende?
Han forsøgte nok at være polemisk -
- men jeg ville ikke ind i den diskussion.
Mister De af og til besindelsen? Han siger, De er så rationel -
- når De bliver stillet et spørgsmål.
Har De nogen gange en dårlig dag?
Ja?
Jeg er jo ikke en kvinde, så jeg har ikke dårlige dage.
Nu har De lige fornærmet halvdelen af alle amerikanere.
Det vil de ikke tage let på.
Jeg ønsker ikke at fornærme nogen. Men sådan er naturen jo indrettet.
Så for Dem er kvinder mere følelsesladede?
Må Deres følelser aldrig få lov til at styre Deres fornuft?
Der er jo visse naturlige cyklusser -
- som også mænd må gennemgå, bare ikke i så udtalt grad.
Vi er jo alle sammen blot mennesker.
Men det går ikke at miste kontrollen.
Hr. præsident. Kan USA stole på denne mand?
Det vil jeg gerne svare på. Jeg har set ham i øjnene.
Jeg syntes, han var meget åbenhjertig og troværdig.
Vi havde en god dialog. Jeg fik en god fornemmelse af hans væsen.
Hvad tænkte De da?
At det var en person, vi kunne komme overens med -
- og forhandle med. Det var i al fald mit håb.
Den 11. september var De blandt de første, der ringede og tilbød hjælp.
Dagen efter havde vi planlagt en strategisk militærøvelse -
- men jeg aflyste den og ønskede, at USA's præsident fik det at vide.
Men jeg var udmærket klar over, at i en sådan situation -
- har lederne brug for moralsk støtte. Og den gav vi præsident Bush.
Da Bush gik ind i Afghanistan, hjalp præsident Putin til med invasionen -
- ved at oprette baser i Kaukasus og Eurasien -
- så USA havde en forsyningslinje til Afghanistan.
Sådan var det ikke helt.
Vi oprettede ikke baser til det formål.
Fra sovjettiden var der i Tadsjikistan en division, som vi brugte som base -
- netop for at beskytte vejen til Afghanistan mod terrorister.
Men vi støttede USA og lod dem fragte våben via vores territorium.
- Det fortsatte indtil for nylig? - Ja, det er rigtigt.
Vi mente, at samarbejdet var i Ruslands interesse.
Det er et område, hvor vi kan og bør samarbejde.
Vi forsynede dem i den forbindelse også med efterretninger.
Rusland har stor erfaring med Afghanistan.
Hvorfor kunne I ikke regne ud, hvor bin Laden var -
- og hvad der foregik med ham? Ikke kun hvor han befandt sig -
- men også hvor svag al-Qaedas base var på dette tidspunkt i Afghanistan.
Al-Qaeda er ikke et resultat af vores handlinger -
- men af USA's handlinger.
Det hele begyndte under Afghanistankrigen -
- hvor USA's efterretningstjeneste støttede forskellige grene -
- af islamiske terrorister i kampen mod de sovjetiske styrker.
Så amerikanerne fremelskede selv al-Qaeda og bin Laden.
Men det hele kom ud af kontrol.
Sådan ender det altid.
Det burde vores partnere i USA have vidst.
De var selv ude om det.
Bill Casey, chef for CIA under Ronald Reagan, forsøgte bevidst -
- at opildne muslimerne i Kaukasus og Centralasien mod Sovjetunionen.
Han ønskede ikke blot at besejre Sovjet i Afghanistan.
Han plan var et systemskifte i Sovjetunionen.
Sagen er den, at disse idéer lever den dag i dag.
Da der opstod konflikter i Tjetjenien og Kaukasus -
- understøttede USA desværre disse oprør.
Vi antog, at den kolde krig var forbi, og at vi havde åbne relationer -
- med Europa og USA. Og vi regnede da med deres støtte.
I stedet fandt vi ud af, at USA støttede terroristerne.
Jeg vil gerne sige noget, der er meget vigtigt.
Vi var af den faste overbevisning, altså dengang, ikke nu -
- at vores amerikanske partnere talte om at støtte Rusland -
- om behovet for at samarbejde og bekæmpe terrorisme.
Men de brugte terroristerne til at destabilisere Rusland internt.
Hvad var det farligste øjeblik under krigene mod Tjetjenien? Hvilke år?
Det er svært at sætte fingeren på.
Den såkaldte 2. Tjetjenske Krig begyndte i det øjeblik -
- da folket i Dagestan, som også er en muslimsk republik -
- greb til våben og begyndte at beskytte terroristerne.
Dagestan ikke blot opfordrede, men råbte til os -
- at hvis Rusland ikke ville beskytte dem, så greb de selv til våben.
USA's støtte foregik i det skjulte. De siger, at De har beviser på det.
Ja, men den politiske støtte behøvede ingen beviser. Alle kunne jo se det.
Det var åbenlyst.
Regeringen har valgt at spille uskyldig -
- og siger igen og igen, at det er et internt russisk anliggende -
- hvilket faktisk har legitimeret Ruslands indgriben.
Dertil kommer, at højtstående talsmænd har dæmoniseret tjetjenerne.
Vi kan bevise, at de ydede operationel og finansiel støtte -
- og noget af det har vi forelagt amerikanerne.
Jeg fortalte det endda til præsident Bush og viste ham navnene -
- på USA's folk i Kaukasus. De ydede ikke kun politisk støtte.
De ydede også teknisk støtte og transporterede jagerfly.
Den amerikanske præsident reagerede helt efter bogen.
Han ville undersøge sagen.
Senere fik vi via vores kanaler et brev fra CIA.
De skrev, at de var i deres gode ret til at yde støtte -
- til alle medlemmer af oppositionen, og det agtede de at fortsætte med.
De talte tydeligvis ikke blot om oppositionskræfter -
- men om terrororganisationer og -grupperinger.
Men de fremstillede det, som om det var en helt normal opposition.
Og samtidig bekæmpede de terrorister i Afghanistan?
Det virker selvmodsigende. En underlig adfærd.
Vi har vænnet os til den slags paradokser.
Brevet er vel hemmeligt, så vi kan ikke få det at se?
Det ville være upassende. Mine ord må være nok.
Jeg tror og håber, at George husker vores samtale.
I dag byder vi velkommen til Ungarn, Polen og Tjekkiet -
- og sletter dermed det kunstige skel, som den kolde krig satte i Europa.
Det styrker en alliance, som nu givetvis -
- står bedre rustet til at bevare fred og sikkerhed i det 21. århundrede.
Det er vores mål at opbygge et Europa, som er udelt, frit -
- demokratisk, fredeligt og sikkert.
I dag byder vi velkommen til Bulgarien ...
Estland.
Letland.
Litauen.
Rumænien. Slovakiet.
Og Slovenien.
Vi byder dem velkommen som medlemmer af NATO.
Dette er et særligt øjeblik i de frie samfunds håbefulde historie -
- hvor USA nu formelt erklærer sin støtte -
- til Albaniens og Kroatiens optagelse i NATO.
Både Gorbatjov og amerikanske ministre som James Baker har sagt -
- at NATO havde lovet Sovjet ikke at ekspandere mod øst.
Da det blev besluttet, at Tyskland skulle genforenes -
- og at de sovjetiske styrker skulle trækkes ud af Østeuropa -
- sagde de amerikanske ledere og NATO's generalsekretær Wörner -
- at Sovjetunionen kunne være sikre på én ting:
At NATO's østlige grænse ikke ville rykke sig længere -
- end til DDR's østlige grænse.
- Altså et klart aftalebrud. - Det var ikke på skrift.
Det var en fejl fra Gorbatjovs side. I politik skal alle aftaler på skrift.
Han snakkede bare og troede, at så var den i vinkel.
Men det var den ikke.
NATO blev grundlagt i en tid, hvor der var en konfrontation -
- mellem de to blokke, Østblokken og Vestblokken. Mellem disse to lejre.
Nu er både Warszawa-pagten, Østblokken og Sovjetunionen fortid.
Nu er Warszawapagten for længst glemt. Der er ingen Sovjetunion.
Hvad skal vi så med NATO? Jeg har indtryk af -
- at NATO har brug for en ydre fjende for at retfærdiggøre sin eksistens.
Så man søger konstant efter denne fjende -
- eller efter provokerende handlinger, der gør, at man kan udnævne en fjende.
Den unipolære verden, man håbede på efter krigen, blev ikke til noget.
Men hvad er en unipolær verden egentlig?
Uanset hvordan man pynter på ordet, så betyder det én ting:
At magten udgår fra ét sted.
Styrken udgår fra ét sted. Beslutningerne udgår fra ét sted.
Det er en verden, hvor der er én hersker, én magthaver.
Men det er i sidste ende skadeligt for dem, der lever i systemet -
- men også for herskeren selv, for systemet går i opløsning indefra.
Ét land, først og fremmest USA, har bredt sig ud over alle grænser.
Det ses inden for økonomi, politik kultur og uddannelse -
- hvor alle andre lande skal følge USA.
I dag er NATO blot USA's udenrigspolitiske instrument.
Det har ingen allierede, kun vasaller.
Når et land først er med i NATO, har det svært ved at sige fra -
- over for presset fra store lande som USA.
Så bliver der opstillet alt muligt i deres land.
Et antiballistisk missilskjold, nye militærbaser -
- eller om nødvendigt nye angrebssystemer.
Og hvad skal vi så gøre? Vi må træffe modforanstaltninger.
Vores missilsystemer må sigte mod de faciliteter, som udgør en trussel.
Og så bliver situationen mere anspændt.
Hvorfor reagerer vi så skarpt på udvidelsen af NATO?
Egentlig forstår vi godt NATO's værdier eller mangel på samme -
- og hvorfor NATO er farlig for os.
Men det, der virkelig bekymrer os, er -
- hvordan der bliver truffet beslutninger. Jeg ved godt hvordan.
Jeg husker det sidste møde, jeg havde -
- med præsident Clinton i Moskva.
Under mødet sagde jeg: "Man kunne jo overveje -
- om Rusland skal med i NATO." Clinton sagde: "Hvorfor ikke?"
- Men USA's delegation blev nervøs. - Har Rusland søgt ind?
Lad mig forklare, hvorfor USA var nervøs for, om Rusland kom i NATO.
Hvis det skete, ville vi jo altid have en stemme -
- og vi ville ikke lade os koste rundt med.
Så USA kunne aldrig finde på at tage os med.
I NATO skal man jo dele al sin viden om atomvåben med USA.
Nu skal De høre.
Vores åbenhed, også over for USA -
- efter Sovjetunionens sammenbrud og systemskiftet i landet -
- var så stor -
- at den også dækkede vores atomvåben. Vi havde ingen hemmeligheder dengang.
De amerikanske observatører var til stede på en vores største fabrikker -
- til fremstilling af komponenter til kernevåben.
Så vores åbenhed var rigeligt stor.
Og der var ikke yderligere trusler mod os.
Der er også en anden interessant ting.
Der er skiftende præsidenter i Deres land.
Men politikken ændrer sig ikke, hvad angår de overordnede spørgsmål.
De gamle sovjetledere forsøgte altid at forstå, hvad USA's intentioner var.
Jeg ved ikke, om disse tænketanke stadig findes. Det gør de vel.
Hr. Putin får sikker meget præcise analyser af, hvad USA ønsker.
Naturligvis. Jeg ser sådan på det ...
Hvis man ser sig selv som den eneste supermagt -
- og man indoktrinerer folk med tanken om egen eksklusivitet -
- så skaber det en imperialistisk tankegang i samfundet.
Det kræver en udenrigspolitik, der leverer det, folk forventer.
Og landets ledere er tvunget til at følge den logik.
Men i praksis kan det modarbejde USA's egentlige interesser, som jeg ser det.
For i sidste ende kan det føre til konflikter og problemer.
Det viser bare, at det er umuligt at kontrollere alting.
Har USA's holdning nogensinde været en anden -
- end at Rusland var fjenden? Om det hed kommunisme eller 'putinisme' -
- eller noget tredje, så var fjendebilledet det samme.
Efter 2. verdenskrig opstod der jo en verdensorden med to modpoler.
Jeg mener, at Sovjetunionen begik en fejl dengang -
- og ærlig talt optrådte de ret primitivt.
Det gav Vesten og USA en undskyldning for -
- at grundlægge NATO og indlede den kolde krig.
Jeg tror, at USA betragtede sig selv -
- som leder af den såkaldt civiliserede verden.
Og da Sovjetunionen brød sammen -
- opstod der en illusion om -
- at nu kunne USA gøre alt, og det helt ustraffet.
Det er altid farligt, for i den situation begynder et menneske -
- såvel som et land at begå fejl.
Det bliver unødvendigt at analysere situationen og tænke på følgerne.
Så begynder landet at blive ineffektivt, og fejlene hober sig op.
Og jeg mener, at USA er gået i netop den fælde.
Det giver anledning til et bredere spørgsmål: Hvad er USA's politik?
Hvad er dets strategi på verdensplan?
Det vil jeg gerne give et detaljeret og åbenhjertigt svar på -
- men først når jeg er gået på pension.
Jeg kan komme med en teori, som vi så kan diskutere.
Jeg og mange lærde mennesker mener, at USA's strategi er -
- at ødelægge Ruslands økonomi -
- så den minder om 1990'erne. Og at udskifte lederne i Rusland.
Gøre Rusland til en ny allieret for USA -
- og i bund og grund styre Rusland, som man gjorde dengang.
De føler, de ikke gik vidt nok og fik fjernet Ruslands atomarsenal.
Den tanke og den politik er bestemt en mulighed.
Hvis det er sådan, mener jeg, at det er en fejlagtig politik.
Og det mener jeg -
- fordi et sådant syn på forholdet til Rusland ikke er fremtidsorienteret.
Folk, der tænker på den måde -
- formår ikke at tænke 25 til 50 år frem.
Men hvis de gjorde det -
- så ville de opbygge en anden relation til Rusland -
- og ikke forsøge at gøre Rusland til deres vasal.
Jeg forstår, at Rusland aldrig giver op.
De går planken ud med den økonomi. Under Stalin gav folk deres smykker.
De gav alt ned til den sidste mønt for at støtte styret mod nazisterne.
Det handler ikke om den sidste mønt, men om livet.
Vores folk kæmpede til sidste blodsdråbe, ikke til den sidste mønt.
Det vigtigste ved Rusland er dets folk.
Med det russiske folks selvopfattelse og inderste væsen -
- kan det ikke eksistere uden for rammerne af en suveræn stat.
Med en forståelse af dette, ikke med atomtrusler -
- burde vores partnere hellere opbygge ligeværdige relationer med Rusland.
Så behøver de heller ikke at spilde så mange penge på deres forsvar.
Hør her. Sidste år brugte vi omregnet i dollar -
- $40 mia. på vores forsvar.
Mens USA brugte over $460 mia.
Mere end ti gange så meget.
Og i år, i 2016, vil USA ifølge vores oplysninger -
- bruge over $600 mia. på deres forsvar.
Det er selvfølgelig ufatteligt meget.
Det er mere, end hvad alle andre lande bruger tilsammen -
- til det formål.
Vi har præsidentvalg i år, og ingen af disse emner -
- miljøet og vores alliancer, har været til debat.
Hele valgretorikken har bare handlet om -
- at sætte hårdt mod hårdt, gøre militæret stærkt igen samt -
- og det gælder begge sider, også Hillary Clinton -
- der er blandt de konservative høge, at føre en stærk politik mod Rusland.
Hun var fortaler for intervention i Syrien.
Vi må sende et klart signal til Putin om, at den form for aggressivitet -
- og grænsesøgende adfærd bliver mødt med et modsvar.
Derudover har Pentagon for nylig erklæret -
- at Rusland er den største trussel mod USA.
Hans udtalelser har været meget stærke.
Hvis noget land udgør en dødelig trussel mod USA, så er det Rusland.
Dertil kommer, at de udviser en foruroligende adfærd.
Vi ved det udmærket godt. Og vi hilser det ikke velkomment.
Omvendt er vi altid åbne for dialog på alle områder.
Men når der er valgkamp -
- er det desværre blevet en vane i USA -
- at skabe spekulationer -
- og så at sige misbruge temaet Rusland.
Bagefter siger de: "Det skal I ikke tænke så meget på.
I må forstå, at det bare er valgsnak.
Bagefter laver vi en aftale med jer."
Men det med at ofre relationer mellem stater -
- i en aktuel politisk proces er en stor fejl, synes jeg.
Kære borgere i Rusland ...
Kære veteraner ... Kære soldater og søofficerer ...
Kære seniorsergenter ...
Løjtnanter ...
Og generaler ...
Tillykke med Sejrsdagen!
Det var spændende at overvære paraden.
De marcherede med præcision og stolthed.
- De kvindelige enheder var også gode. - Den brigade deltog for første gang.
Jeg så Mikhail Gorbatjov.
De hilste ikke på ham.
- Det er god skik at invitere ham. - Men han hilste ikke på ham.
Jeg bemærkede ikke, at han sad der.
Mødes De aldrig med ham?
Jeg har inviteret ham til Kreml. Han har besøgt mig på kontoret.
- For mange år siden? - Ja, for flere år siden.
- Han støtter Dem i forhold til NATO. - Ja. Og i forhold til Krim.
Han har sine egne meninger. Nogle gange er vi enige, andre gange ikke.
Han har sine egne meninger, og nogle gange ...
Det var en skam, at USA's ambassadør ikke deltog.
Fortsættelse følger ...
Danske tekster: René Wad Andersen Dansk Video Tekst