Georg?
Šta ti još radiš ovde?
Pariz će biti zapečaćen. Nećeš izaći. - A ti?
Sutra odlazim. - Gde? - Kazis.
Gde je to? - U Marselju. Isplovljavam.
Imam "ugroženu" vizu za SAD. - Šta je to?
Viza za ljude u velikoj opasnosti.
Ti, u velikoj opasnosti? - Ne zezaj.
Moji članci u novinama?
Možeš mi učiniti veliku uslugu.
A usput i da zaradiš nešto.
Isporuči ova dva pisma. - Zašto ti to ne radiš?
Za Vajdela su. Znaš već. Pisca.
Sjajan pisac. Bio nekad... - Ne znam ga.
Pitao sam te zašto ih sam ne isporučiš.
Pokušao sam.
Vlasnik hotela je čudan. - Utronjao si se?
Pre bih rekao da sam bio oprezan.
Od koga su pisma? - Jedno od žene.
Koga je briga za to? - Nju, čini se.
Drugo je od meksičkog konzula.
Ja i Vajdel smo bili drugari. Imamo zajedničkog izdavača...
Kada dobijam pare?
Kad ih isporučiš.
Hotel Rijad, soba 6. Čekaću te tamo.
Kako ćeš stići do Kazisa?
I dalje puštaš Hajncu da te povlači sa sobom? - Ne.
Dobro je. - Šta je dobro?
Imamo mesto viška u kolima.
Samo jedno.
Dolaziš?
Doći ću.
Oprostite?
Zašto niste sačekali dole? - Zvonio sam.
Nisam čula. - Očigledno.
Tražim sobu. - Pokažite mi dokumentaciju.
Pokažite mi sobu, molim vas.
Izaberite neku. Gotovo da nema gostiju.
Možda bi mogli da me posavetujete.
Sa malo jutarnjeg sunca...
lepu i mirnu, sa pticama u bašti.
Vi ste Nemac? Iz Okupacionih vlasti?
Svi gosti su zavedeni. Proveravali su me pre dve nedelje.
Malo jutarnjeg sunca i ptice u bašti, frojlajn.
Sačekajte, molim vas. Doneću ključ odozdo.
Broj 16, lepa je soba, moja najbolja...
Dva velika prozora koja gledaju na jug.
Ne možete da zamislite koliko problema mi je taj čovek izazvao.
Došao je ovde uveče, 15-og, odmah nakon okupacije.
Nisam zatvorila hotel, ostala sam.
Moj otac je uvek govorio da ne treba napuštati imovinu, inače će biti uništena.
Gospodin Vajdel mi je prišao. Tresući se.
Bilo mi je čudno.
Kada sam mu dala formular, pitao me je da li može da se ne upisuje.
Kao što znate, g. Langeron još uvek insistira na prijavljivanju svih stranaca.
Red se mora održavati. Zar ne?
Taj tip je napravio pometnju oko prijave.
On i njegova žena su već odsedali u ovoj sobi.
Svidela im se.
A kad se radi o ljubavi ... istopim se.
To sam vam ja, Francuskinja od glave do pete.
Rekla sam mu da može samo na jednu noć.
Narednog dana nije silazio. Zato sam otvorila noćnim ključem.
I zatekla ovaj džumbus.
Ležao je, već ukočen, u sopstvenoj krvi.
Isekao je vene.
Gde je sad?
Imam vezu u policiji Sent Sulisa. On se pobrinuo za sve.
Nepoznato telo, krematorijum, neobeležen grob.
Stvorio mi je više neprilika od okupacije.
Šta nameravate da uradite sa njegovim stvarima?
Ako želite, uzmite ih.
Samo želim da sve bude u redu.
Dokumenta, molim.
Eno ga tamo! Tamo!
Ja sam.
Gde si bio? Zabrinuli smo se! - Kler!
Što to radiš?
Doći će i naći sobu. - Reći ćemo im da je to Žanova soba za igru.
Njegova tajna soba. Oduvek je želeo da je ima.
Marcipan. Obećao sam ga klincu.
Melisa je u Marselju sa klincem. Odmori se, i potom bežite iz grada.
Neće izdržati.
Nabavio sam morfijum i tri injekcije penicilina.
Kler je spakovala njegove stvari. - Neće izdržati, ponavljam.
Pretraživaće od kuće do kuće.
Komšiničin muž radi u policiji.
Videla je sobicu. Prijaviće je. Uskoro će doći.
Utaborili su se kod Velodroma. Pročešljavaju područje.
Nazivaju to prolećnim čišćenjem.
E do kurca!
Imam kalauz za vrata. Putovanje će trajati četiri dana, u redu?
Za vreme putovanja, možeš da podigneš roletne.
Da uneseš malo svežeg vazduha i svetla.
Ali ih drži spuštene na svakom zaustavljanju. Ne smeju da te uoče.
Važi?
Kad dođete kod Melise, sačekaćete nekoliko dana,
zatim se uputiti ka Anriju u brdima.
Kako ću... - Pomoći ćeš mu.
Pomoći ćeš im.
Drži, ovoliko sam uspeo da ti obezbedim.
Hvala.
Hajde.
Problem je što moraš da se pretplatiš...
Idemo u... Ili se nadamo...
Gde si ti želeo da ideš?
Marakeš. - Lepo. - Malo sunca...
Više nije znao koliko je dugo pazio na Hajnca.
Najzad je otvorio piščevu torbu.
Počeo je da čita iz čiste dosade.
Osetio je da je to njegov jezik, njegov maternji jezik.
Nabasao je na reči sa kojima ga je sirota majka smirivala
kad bi se razgoropadio.
U ovoj priči, bilo je dosta mahnitih ljudi,
stvarno mahnitih,
koji su svi bili umešani u grozne, nebulozne radnje.
Čak i oni koji su se žestoko borili da ne budu.
Jedan od likova je bio sličan njemu,
nije ga doticala njihova kompleksnost,
kao što bi u stvarnom životu.
Razumeo je njihove postupke jer je mogao da ih prati,
od njihove prve misli, do njihovog neizbežnog kraja.
Zbog toga što ih je, sada preminuli pisac,
opisao na taj način da njemu izgledaju manje pakosno.
Dva su pisma bila u rancu.
Jedno od izdavača, koji je hvalio njegovu priču,
i ujedno žalio što se takav materijal više ne objavljuje.
Drugo pismo je od žene, koja mora da mu je bila supruga.
Pisalo je da ne očekuje njegov povratak, da je njihov zajednički život završen.
Prisetio se pisama koja mu je Pol dao da uruči Vajdelu.
Još uvek su mu bila u džepu.
Jedno od meksičkog konzula u Marselju,
u kojem se potvrđuje da je Vajdel dobrodošao da živi u Meksiku.
Viza i novac za put su ga čekali.
Drugo je bilo od njegove supruge, kaže da želi ponovo da ga vidi.
Da ne okleva, jer ga čeka.
Mora smesta da ode kod nje u Marselj.
Konfuzno pismo. Ali čitko napisano.
Ne, ne čitko.
Besprekorno. DOĐI ODMAH, LJUBAVI MOJA!
DA ZAPOČNEMO NOVI, BOLJI ŽIVOT U MEKSIKU!
MARI
Hajnc.
Hajnc!
Silazite!
Tamo! Otvoren je vagon!
Ala smrdi! Mrtav je.
Puštaj.
Izneću njegove stvari.
Sutradan se domogao Marselja.
Plavetnilo neba, palme koje su se vijorile na vetru.
Bilo je hladno, duvao je jak vetar.
Bio je umoran,
niko ga nije gledao. To je ono najstrašnije.
Ne to što pilje u tebe. U tvoje izmoreno lice, poderanu, prljavu odeću.
Strašna stvar je: oni te ne vide. Ti ne postojiš u njihovom svetu.
Potapšala ga je po ramenu i on se okrenuo.
Tada je ugledao.
Pogledala ga je, blago odmahnula glavom,
okrenula se i otišla. Gledao ju je kako odlazi.
Njen elegantni crni kaput, otmene cipele.
Njen iznuren hod. Još jednom se okrenula ka njemu,
zurila u njega, zatim produžila dalje.
U tom trenutku, začule su se policijske sirene.
To je bila racija. Pobegao je.
Hoćeš da braniš?
Koliko je sati? - Oko 11.
Zar ne bi trebalo da si u školi? - Ne.
Danas je nedelja.
Hoćeš da igramo? - Nisam igrao sto godina.
Ionako ćeš biti goša. - Goša!
Kako misliš to da izvedemo? - Ti si Nemac?
Primećuje se? - Ne, oni imaju dobre golmane.
Nisam to znao. - Jaki su u fudbalu.
Živa istina.
Ti, dobro igraš?
Da. - Baš dobro?
Da, baš dobro.
Baci je ovamo.
Ravna kao palačinka.
Kako bre to? - Šta?
Ne mogu da ti dam gol.
Zbog tvoje potporne noge. Odaje gde ćeš da šutiraš.
Sranje! - Pričaš nemački?
Pomalo. "Sranje", "dupli pas", "Borusija Dortmund"...
Je li to sve? - Znam još neke stvari.
Moram da popričam sa tvojom mamom.
Ja sam Georg. Prijatelj sam vašeg supruga.
Krenuli smo ovamo...
Noga mu je bila povređena. Inficirala se.
Umro je.
Tražio je neki miran hotel
gde bi mogao da se sakrije.
Svi hoteli su bili krcati. Sem jednog koji je imao sobu,
uprkos znaku da nema slobodnih mesta.
Nedelju dana unapred.
Nedelju?
Ako bude racija, ponovo ću ostati praznih šaka.
Nemate boravišnu dozvolu.
Ali ne nameravam da ostanem ovde.
Morate to da dokažete.
Kako da to uradim? - Idite u policijsku stanicu
i pokažite im vizu i brodsku propusnicu.
Znači...
Mogu da ostanem samo ako...
dokažem da ne želim da ostanem?
Koliko?
Znao je da će ga prijaviti. Sutra, ako ne već i danas.
Bio je iscrpljen. Skoro da ga nije bilo briga.
Cena koju je žena napisala bila je basnoslovna.
Nije mu ništa ostalo.
Video je druge kako se motaju po hodniku, zabrinuti,
željni da njemu, novopridošlom, ispričaju njihove priče.
I koje zemlje su izdavale vize i propusnice.
Kasnije, u sobi, prisetio se pisca.
Uzeo je njegov poslednji rukopis, ali ga više nije očaravao.
Skapavao je od gladi, i cigarete su zaudarale.
Legao je na krevet, pokušao je da snom otera glad.
Sutradan će odneti piščeve stvari u meksički konzulat,
možda dobiti neku naknadu, i kupiti hranu.
A onda...
Nešto će se već pojaviti.
Glad je bila nepodnošljiva.
Ovo je moj ugovor za posao. Karakas.
Ja sam dirigent. Bili ste u Karakasu?
Vidite? Trebalo bi da počnem 1. septembra.
Ovo...
je moja viza. Stigla je na vreme.
Žele modernu muziku. I sam sam iznenađen.
Specijalista sam za klasičnu muziku, ali moderna muzika u Karakasu?
Ko to tamo sluša?
Traže dvanaest slika za pasoš.
Gledajte: jedna, druga, treća...
osma, deveta, deseta, jedanaesta, dvanaesta. Sve su tu.
Ne smejem se, klempave su mi uši.
Tu su dve velike greške.
Da. - Već su me odbijali.
I to me je koštalo... Ovo je moja karta za brod.
Brod ima dva stajališta, u SAD i Meksiku.
Potrebne su mi propusnice. Možda mislite:
"Ovaj ima sreće. Sigurno dobija propusnice."
Nije tako lako. Boje se.
Boje se da ćemo se iskrcati i ostati.
Imate li nešto za jelo? - Šta?
Nemam. - Pogledao je dirigenta.
I ostale koje su žarko želeli da ispričaju svoje priče.
Kako su imali blizak susret sa smrću.
O deci, muškarcima, ženama bez kojih su ostali.
Užasnim stvarima kojima su svedočili. Nije mogao to više da sluša.
Da se niste usudili da kažete kako su slatki. Mrzim ih.
Pretvorila bi ih u mleveno meso da mogu.
Pripadaju dvoje Amerikanaca. Ejmi i Džon Blumenberg.
Pohrlili su ka poslednjem avionu za Vašington.
I nije da im zameram. Džon je Jevrej, kao ja.
Nisu mogli da povedu pse. Ja ću im ih odneti brodom.
Zauzvrat će jamčiti za mene, i dobiću vizu.
Tako da sam zaglavljena ovde čekajući meksičku propusnicu,
i prokleto veterinarsko uverenje.
Dizajnirala sam im kuću.
Zatim je pomislio: "Ovo je Marselj.
Luka."
Luke su mesta gde se pripovedaju priče. Zato i služe.
Ovi ljudi ovde imaju svako pravo da pripovedaju priče.
I da ih saslušaju.
Ne želim da ostanem u Meksiku...
Mrzim ih. Njih i njihove džukele.
Preteruju. Pokušavaju da nas zaplaše.
Moje životno osiguranje. Sranje. - Ovo je suludo.
813.
To ste vi.
Jesam.
Samo pasoš, hvala.
Viza? - Tranzitna viza.
Dokle? - Amerika.
Šta to radite?
Ova pisma i rukopis...
Vaš broj, moliću.
Ovaj?
Kakvim ste poslom ovde?
Ja nisam konzul, samo kategorišem molbe
i adekvatno ih prosleđujem.
Ovde sam oko pitanja Vajdel.
Vajdel, pisac? - Da.
Ja sam... - Samo trenutak.
Konzul vas očekuje. Ako biste...
Vaša supruga je maločas bila ovde.
Dve vize. Dve karte za brod.
Uplatnica.
Ima jedna filijala Vestern Juniona na Kanabrijeu koja stalno radi.
Imate samo tri nedelje dok brod ne isplovi.
Zato požurite i brže-bolje nabavite propusnice za SAD i Španiju.
Dižu logore u Aiju i Kazisu, počeće etničko čišćenje.
Izvinite, u pitanju je nesporazum.
Ne postoji direktan prolaz do Meksika.
Trebaju vam propusnice. Svi se boje da ćete ostati.
Kako vam se beše zove supruga?
Ime vaše supruge.
Teško da ste joj zaboravili ime.
Skoro svakog dana dolazi ovamo da pita za vas.
DOĐI ODMAH, LJUBAVI MOJA!
MARI
Mari.
Tako je, Mari.
Lila je i lila suze.
Ostavila me je.
Interesuje me jedna stvar. Više je pitanje.
Ko prvi zaboravlja:
onaj koji ostavlja, ili onaj koji je ostavljen?
Interesuje me vaše mišljenje kao pisca.
Jedva je se sećam.
Tog popodneva sam ga prvi put video.
Unovčio je uplatnicu i sedeo do prozora,
jeo vruću picu,
i pio hladan sok.
Ispred, ljudi su prolazili noseći kese.
"Strah i pometnja samo što nisu nastupili,
a oni samo razmišljaju o kupovini", reče on.
Rekoh mu za film u kojem su zombiji opkolili tržni centar.
"Da", reče, "čak je i zombijima ponestalo ideja".
Jesi za fucu?
Doneo sam ti nešto.
Ne mogu, bolestan sam.
Je l' ti je mama tu? - Radi.
Da li slušaš radio? - Pokvaren je.
Je l' pao? - Ne znam.
Možeš da ga popraviš?
Pokušaću.
Hoćeš li mi pomoći?
Pa...
U redu...
Možeš da je pridržiš? Ovako?
Dobro, sad je stavi iznad plamena.
Ne preblizu plamena, gde je niža temperatura.
Da, to je to.
Pozajmiću ovo na kratko.
Dobro. Malo ovamo.
Da vidimo da li radi.
Ne zadržavaj dah. Polako diši.
Kao kad igraš fudbal. Diši polako i smireno.
Sad, prinesi kašiku...
Da.
Malo bliže. Dobro je. Povuci se.
Dobro. Dobro izgleda.
Da vidimo sad.
Šta je bilo?
Znam ovu pesmu.
Majka me je uspavljivala njome.
Bakalar...
dođe kući
Slon...
tutnja do kuće
Mrav...
žuri kući
Svetiljke gore
Dan je zaminuo
Mama pita je li se ovime baviš.
Da.
Po struci sam radio i TV mehaničar.
Pita da li si diplomirao?
Ne.
Fašisti su se isprečili.
Možeš li ponovo da otpevaš onu pesmu?
Mama želi da te gleda dok pevaš.
Leptir...
dođe kući
Mali meda...
dođe kući
Bakalar... Ne, samo momenat.
pliva kući
Svetiljke gore
Dan je zaminuo
Sad ide bakalar.
Bakalar
pliva kući
Slon
tutnja kući
Mrav
žuri kući
Svetiljke gore
Dan je zaminuo
Lisica i guska
idu kući
Mačka i miš
idu kući
Muž i žena
idu kući...
Slomio se.
Ostao je bez teksta, kako se kaže.
Možda je i zaplakao, mogao je to da oseti.
Melisa i Driz su gledali u njega.
Driz je rekao da je već bilo kasno, i pitao ga da li želi da prenoći.
Odgovorio je da ima neka vrlo važna posla, i kroz mrklu noć se vratio u hotel.
Obećao je da će idući dan provesti sa Drizom.
Pesma mu se neprestano vrtela u glavi.
Sve je san, misli lutaju
Priče se pletu same
Dok se noć nadvija nad našim domovima.
Samo sekund.
Dokumentacija. I boravišna dozvola.
Na stolu su. - Jelda?
Onda nam ih pokaži.
U žurbi smo. Ne vuci se.
Mama, mama!
Pustite me!
Pustite me! - Mama!
Gledao je kako se gasi jedan ženski život.
Čuo je vriske njenog muža i dece.
Video je druge kako nemo posmatraju kao on.
Da li su bili bez sažaljenja? Ili su osetili olakšanje jer to nisu bili oni?
Primetio je ženu sa psima na jednim vratima.
Pogledi su im se sreli. Dugo su se gledali.
Zatim skrenuli pogled.
Shvatio je zbog čega su svi tako pasivni.
Sramota.
Bili su osramoćeni. Užasno osramoćeni.
Sledećeg dana je otišao po Driza,
koji ga je odveo na prašnjavi vašar pokraj mora.
Mama i ja idemo u planine. Hoćeš li nam se pridružiti?
Ako uspeš...
Ako uspeš da šutneš limenku u slivnik,
ići ćemo i trenirati.
Onaj slivnik tamo? U redu.
Stani malo. Nije fora kad je ovako lako.
Potporna noga...
Sranje! - Imaš još jedan pokušaj.
Ne, stani. Previše si blizu. Vrati se malo unazad.
Čokoladni kup.
Moram nešto da obavim. Odmah se vraćam, u redu?
Gde ideš?
Preko puta. Do one zgrade sa zastavom.
Neću se dugo zadržati. Odmah se vraćam.
Hoćeš da prezalogajimo nešto?
Gospodin Vajdel!
Tu.
Zašto niste probali da dobijete vizu za SAD?
Brojne vaše kolege jesu.
Bojali ste se da će vaš zahtev za vizu biti odbijen.
Jesam li u pravu?
Serija članaka u "Nju Frontijeru"
o ubistvu sindikalaca u Almeriji uz pomoć CIA.
Imali ste udela u tome.
Ne.
"Nju Frontijer" su komunističke novine.
Nisam imao udela u tome.
Zašto Meksiko?
Mislite da prihvataju komuniste? - Rekoh da nisam imao nikakve veze s tim.
Zašto vas Meksiko privlači?
Od čega ćete živeti?
Pokušaću da se bavim zanatom.
A koji bi to zanat bio?
Radio i TV mehaničar.
Ne želite da napišete knjigu o svemu što se ovde izdogađalo? - Ne.
Ali, to je ono što pisci rade.
Kada sam bio klinac, često sam išao na školske izlete.
Neki su bili sjajni. Ali, nažalost,
ali sledećeg dana učitelj bi nas naterao da napišemo sastav:
"Naš Školski Izlet".
I nakon praznika, uvek bi nas čekao sastav:
"Kako Sam Proveo Praznik".
Ili:
"Najbolji Deo Praznika".
Čak i nakon Božića, svih poklona i gozbi,
uvek bi nas čekao sastav:
"Moj Božić".
U jednom trenutku se činilo da proživljavam sve to
samo da bih napisao školski sastav o tome.
Svim piscima koji su bili sa mnom u logorima
su užasni i zastrašujući događaji
služili samo kao materijal za pisanje.
Logor. Bekstvo.
Smrt.
Rat.
Neću više pisati školske sastave.
To je ozbiljna ispovest od čoveka kao što ste vi.
Ne mrda.
Izvinite.
Ne sviđa ti se? Hoćeš nešto drugo?
Hoćeš da odeš?
Za Ameriku?
Za Meksiko.
Kad? - 23-eg.
Ukrcavanje na "Montrealu".
Mogli bi da jedemo sladoled negde drugde. U luci, recimo.
Ili bi mogli da poradimo na tvojoj potpornoj nozi.
Primetio je da dečak plače.
I da se trudio da suzdrži suze.
Moram da bežim.
Video je angažovanje, i želeo je da zagrli i uteši dečaka,
objasni mu zašto je morao da ide.
Jebite se svi!
Kako je dirigent? - Nije preživeo.
Hoćeš li me častiti obrokom?
Možeš da ponoviš? - Hoćeš li me častiti obrokom?
Psi mi pojedoše sve po kući, švorc sam.
Mislila sam da će veterinarsko uverenje brže stići...
Budi tu.
Žena mi je dala ceduljicu. Bila je navodno gluvonema.
Otići ću...
Mnogo izbeglica pokušava da zaradi novac na taj način.
Stavljaju ceduljice i igračke na stolovima mušterija
i traže donaciju.
Ali ova žena je tražila doktora za njenog sina,
i nadala se da će ga naći među Nemcima.
Raspitivao se među izbeglicama.
Ubrzo je našao doktora u hotelu u luci.
Pedijatra iz Kasela.
Zdravo. - Da?
Rečeno mi je da ovde živi doktor.
Momenat.
Traže te.
Hitno nam treba doktor. - Kome?
Dečaku. Ima osam godina.
Šta mu je? - Ne znam.
Ima poteškoća sa disanjem. - Zašto ga ne odvedete u Urgentni?
Ilegalac je. On i njegova majka.
Ti nisi? - Ne, i ja sam.
Je l' daleko? - Na deset minuta odavde.
Trenutak samo, idem po torbu.
Vidimo se kasnije. - Dobro.
Da nije pojeo nešto pokvareno? - Ne znam.
Nisam ga video od juče.
Ja nisam njegov otac.
To je sin mog drugara.
Nedavno je umro.
Majka mu je gluvonema. - Kako se mali zove?
Driz. - Afrikanac?
Melisa, njegova majka, je iz Magreba.
Driz je astmatičar.
Udahni duboko. Ispuni stomak vazduhom.
Možeš se obući.
Da li dosta vremena provodiš napolju?
Moraćeš nekoliko dana da ležiš u krevetu.
Reci mami da ti spremi neku dobru klopu.
Šta voliš da jedeš?
Mora da postoji nešto što ti se posebno sviđa, zar ne?
Palačinke, možda?
Možda mama može da ti ih napravi.
Dovešću je.
Hoćete li doći ovamo?
Samo majka.
Imao je gadan napad astme. Mora da leži u krevetu.
Ove kapi mora da pije tri puta dnevno posle obroka.
Mistral nije dobar po njegovo zdravlje.
Ja i mama idemo u planine. - Planine će ti prijati.
Šta si to učinio malom? - Molim?
Sigurno si negde zgrešio čim odbija da te vidi...
ili čak pusti u sobu.
Ostavljam ga.
Ne ideš sa njima u planine? - Ne.
A on se nadao da ćeš mu zameniti oca i otići s njima.
Zašto ne ideš s njima?
Idem za Meksiko.
Šta je?
I ja želim tamo da odem. - Šta te sprečava?
Fale ti neka dokumenta? - Ne, sva su tu.
Kada ti brod isplovljava? - U utorak.
U čemu je onda problem?
I ja bih morao nekog da ostavim.
Koga? - Jednu ženu.
Mogu da te častim klopom?
Mogli smo da zbrišemo još pre tri nedelje.
Tada nisu trebale viza i propusnica.
Sve je već bilo sređeno, i karte sam imao.
Umalo krenusmo. Sidro je bilo dignuto, kako se kaže.
Zatim je ona sišla sa broda,
a ja sam pošao za njom. - A sad ne možeš da odeš.
Mogu.
Imam vizu. Propusnice. I kartu.
"Esperanca" isplovljava u utorak. U 21:00, sa doka 12.
Preko Lisabona i Montevidea.
Propusnice za Portugal i Urugvaj sam danas dobio.
Hoćeš li se ukrcati?
Za dve nedelje ovde će nastati pravi pakao.
Već su u Lionu, kao što sigurno znaš.
Razmišljaš da je ostaviš?
Moram da izgradim bolnicu. Očekuju me.
To mi je posao. Ne mogu više da čekam.
Da li ona zna? - Rekao sam joj.
Moram da idem. Potreban sam ljudima.
Ona to zna. - Shvatam.
Shvataš? - Da.
Grize te savest i želiš moj blagoslov.
Čisto sumnjam da si pogodan za davanje blagoslova.
Ili čak utehe.
Jesi li ga pronašla?
Uzmi. Prezalogaji malo. - Hvala.
Uzmi.
Vi ste čovek koji je tražio doktora.
Da... jesam.
Gospodin ovde je doneo odluku.
Ide u Meksiko, a klinca ostavlja ovde.
Šta kog đavola...?
Doneo si odluku. Ili sam nešto pogrešio?
Voliš klinca, to je očigledno.
Primetio sam da te je zabolelo što te ne pušta u sobu.
Voliš ga, a ipak ga napuštaš. - On nije moj sin.
Kakve to veze ima? Ona nije moja žena.
Čuo je odjek njenih koraka, zvonce na vratima,
zatim je nestala u noć.
Ubrzo nakon toga je otišao je iz Mon Vantua.
Okrenuo se, video je doktora kako sedi za stolom, utučenog.
Izgledalo je da plače.
Zatim se vratio u hotel,
svojoj usamljenosti.
Da? - Ovde Georg.
Od sinoć.
Nije tu.
Možete da ga sačekate. Uskoro se vraća.
Čaj? - Mogao bih.
Pa, onda, gde je on? - Vratio se kod dečaka.
Nešto se dogodilo Drizu? - Ne.
Obična kontrola.
On je dobar doktor. Izuzetan.
Znate li neku dobru prodavnicu polovne robe u Marselju?
Šta tražite? - Ništa. Prodajem.
Tanki ste sa parama?
Između ostalog.
Možda se kasno vrati.
Verovatno će svratiti da overi kartu.
Odlazi? - Da, definitivno.
Vi ostajete? - Koji izbor imam?
Želite li da odete?
Ispričao mi je da ste jednom umalo otišli. Kako je beše rekao...
"Sidra su bila dignuta, kad je ona sišla sa broda".
Tako nešto. - Da.
Sada bi da ostanete na brodu?
Šta se promenilo?
Sve.
Ko prvi zaboravlja:
onaj koji je ostavljen, ili onaj koji ostavlja?
Šta vi mislite?
Zaboravio me je. - Ko?
Moj muž.
Kako znate? - Konzul mi je rekao.
Čiji konzul? - Meksički.
Da nije posumnjao? - Rekla sam da moramo da idemo.
Sedeo je s njom, slušao... - Pušio je, zapisivao, pio.
... dok je ona pričala kako je napustila muža.
Nemci su bili pred gradskim kapijama. - ... u Parizu,
ušla u doktorova kola.
i pobegla Nemcima.
Bilo je lako ući u kola s njim,
i napisati mom mužu oproštajno pismo.
Ono poslednje.
Tražila ga je u Marselju...
... u meksičkom konzulatu ispred Amerikanaca,
na Kanabijeru, u Mon Vantu.
Njena očajnička, besmislena potraga.
... od tada ga tražim.
I svi su ga videli. - ... Videli su ga.
U Vestern Junionu - Meksički...
Američki konzul, meksički...
Uvek kasno stignem.
Kažu da ostavljeni nikad ne zaboravljaju.
Nije istina.
Imaju slatke, tužne pesme. Saosećanje ih prati.
Oni koji ostavljaju, nemaju ništa.
Nemaju pesme. - Mari!
Nije vas zaboravio.
Krije se od mene.
Zašto ste sišli sa broda?
Želeli ste da mu se vratite?
Ne znam.
Zašto ga onda tražite?
Ima moju vizu.
Ne mogu da odem bez njega.
Napisala sam pismo koje mu je poznanik isporučio u Parizu.
Pisala sam mu da dođe u Marselj,
da su nam vize ovde.
Primio je pismo.
Znam da jeste.
Da li volite doktora?
Ja ću se brinuti o vama.
Ko si ti?
Šta radiš ovde? - Želeo sam da te vidim.
Jesi li?
Malom je bolje. Lek je počeo da deluje.
Igraće se ponovo za dva ili tri dana.
Doneo si rančeve.
I čizme za planinarenje.
To što planiraš je čista ludost.
Šta to ja planiram? - Da pređeš Pirineje sa njom.
Jesi li već prodao kartu?
Mogu da nabavim vizu i kartu za Meksiko za Mari.
Slobodno ti idi.
Pridružiću ti se sa Mari.
23-eg. Na "Montrealu".
Reci nam koliko tražiš? Pet hiljada?
Pretpostavljam da će ti trebati dve hiljade unapred.
Moraćeš da potkupiš funkcionere.
Ali ti imaš jake veze i prava je sreća što smo te sreli.
Ne tražim ništa.
Tim odgovorom si dodatno narušio kredibilitet.
A sad idi, molim te.
Treba mi Marin datum rođenja.
Naći ćemo se u Mon Ventu, u 14:00.
Doneću vizu i kartu.
Rekao je da je pogledao kroz prozor i video Mari i Riharda,
zatim je ona pogledala kao da je znala da on stoji tu,
i osmehnula se.
Sedeli su zajedno.
Imao je vizu i kartu,
Rihard nije imao poverenja, pa je otišao do lučke uprave
da provere kartu.
Proveriću je. - Slobodno.
Njih dvoje su sedeli i čekali. Neko bi pomislio da su ljubavnici.
Video sam kako se drže za ruke.
Video sam i da Mari plače.
Kasnije je rekao da sa Mari nikad nije mogao da zna
da li su joj to suze radosnice, ili suze očaja.
Video sam da je poljubio. Video sam i da je dopustila da bude poljubljena.
Onda se Rihard vratio. Naručili su picu i vino.
Privremeno su proslavljali, kako se Rihard izrazio,
jer su još uvek falile propusnice za Španiju i SAD.
Kada vam brod isplovljava? - 23-eg.
Ovog meseca?
Sumnjam da će biti broda idućeg meseca.
Trebali ste ujedno da aplicirate i za ženinu vizu.
Biće jako složeno...
Samo je zavedite kao:
"Pratilac podnosioca zahteva za tranzitnu vizu."
Učite me mom poslu?
Čudni ste.
Zato što želim da emigriram sa ženom?
Niste to želeli pre samo nekoliko dana.
Govorili ste o pravom poslu,
i parazitskoj prirodi pisaca.
Kako vam se gadi.
A sada mi govorite o pravoj ljubavi?
Vas dvoje u Meksiku, mala kućica, bašta.
Vraćate se sa posla, a vaša žena,
koju sam imao zadovoljstvo da upoznam,
i koja je izuzetno galantna,
će sedeti i spremati povrće za večeru.
Posmatraćete je kako sedi, među žbunjem koje se njiše na vetru.
Možda bi vi trebali da budete pisac.
Sa ovom potvrdom ćete moći da podignete dokumenta za nekoliko dana.
Hvala vam.
Još jedno pitanje za kraj.
Šta ste poslednje napisali?
"Čovek je umro.
Trebao je da se prijavi u paklu.
Čekao je ispred velikih vrata.
Čekao je dan, dva.
Čekao je nedeljama, mesecima.
Zatim godinama.
Konačno, čovek prođe kraj njega. Čovek koji čekaše mu se obrati:
"Možda mi možete pomoći. Trebalo bi da se prijavim u paklu."
Drugi čovek odmeri ga od glave do pete i reče:
"Gospodine, vi ste već u paklu."
Rihard nije želeo da ga ona isprati do broda,
ali je Mari insistirala.
Rukovao se sa Georgom,
zatim pridržao vrata za Mari
kao da je ona ta koja je odlazila.
Rekao mi je da je potom otišao na sprat da čeka Mari.
Vino koje su pili u znak proslavljanja je još uvek bilo na stolu.
Seo je, i ponovo pio sam.
Pušio je. Čekao.
Prišao je prozoru. Otvorio ga.
Video je kako dolazi.
Sačekaj malo.
Dođi.
Žao mi je.
Zbog čega?
Zbog čega ti je žao?
Neću poći sa tobom.
Ne mogu. Ostajem ovde.
Koja je onda bila svrha sveg ovog?
Želela sam da Rihard otplovi.
On mora da stigne u Meksiko.
A ti?
Ja tragam za mojim mužem.
Georg.
Čekaj.
Mari... tvoj muž je mrtav.
Ne... Nije.
Rekao je da se Rihard već bio ukrcao
kada je grupa francuskih oficira prisvojila kabine
i primorala njega i nekolicinu drugih da se iskrcaju.
Pomno je slušao Riharda i njegovu depresivnu priču.
Mari je sela sa Rihardom da ga uteši.
Bio je neutešan, potpuno uništen.
Georg je još stajao do prozora.
Činilo mu se da je tamo stajao čitavu večnost.
U jednom trenutku je otišao. Ostavio ih je na krevetu.
Nije mogao da se seti kako je otišao.
Pogledao je Mari još jednom. Nije mu uzvratila pogled.
Potom je lutao čitavu noć, pre odlaska u hotel.
Ležao je i pomislio da će za nekoliko dana otići.
Prisetio se pesme koju je pevušio Drizu.
Nikad mu ranije nije bilo toliko hladno.
Driz?
Ja sam.
Dobro jutro.
Tražim Melisu i Driza.
Zar ovo nije njihov stan?
Otišli su. - Gde?
Daleko.
Kada su otišli?
Hvala.
Oprostite.
Izvinite.
Mogu li vas pozvati na večeru?
Hvala.
Uzdravlje. - Da.
Uzdravlje.
Gde su vam psi? - Nema ih.
Pobegli su? - Mrtvi.
Oprostite, nisam znao... - Ne želim da pričam o tome.
Samo želim da jedem, pijem i ne budem sama.
Rekao je da joj je smotao cigaretu,
i da su, nakon što je platila račun, otišli u večernju šetnju.
Rudi Ričoti je bio arhitekta...
I da su razgovarali o arhitekti,
Ričotiju, čiji mostić
savršeno spaja Panije četvrt sa starom tvrđavom.
Koliko se radovala dolasku u Marselj zbog toga.
Blokove je obložio šablonskim betonom.
Iznutra možeš da gledaš kroz njih. Predivno je.
Mogu li ja da dobijem jednu?
Zajedno su pušili. Rekao je da
se osećao tako lagodno u tom trenutku,
da bi mogao da zaboravi Mari, sve je bilo tako mirno i jasno.
Poslednje dane proveo je ležeći u sobi,
čekajući.
Sve što je želeo je da ostavi sve za sobom.
Izlazio je striktno noću.
Jednom je video Riharda, koji je izgledao potpuno očajno.
Rekao mi je da se krio poput kukavice.
Da se plašio da će sresti Mari.
Zatim se spakovao. Bilo mu je to poslednje veče.
Narednog popodneva je trebao da se ukrca i nestane.
Konačno sam te našla.
Svi su se okrenuli i gledali ih.
Činilo se da je njihov strastveni zagrljaj malo razgnevio moje goste.
Sreća drugih smeta onima koje je zadesio peh.
Raspoloženje u Mon Ventu je bilo sumorno.
Avinjon je bio očišćen, kako to oni zovu.
Logori su bili krcati, i započele su deportacije.
Sada su napredovali ka Marselju.
Kasnije mi je rekao da mu je neprestano šaputala da je povede sa sobom.
Da se bila plašila da ga neće pronaći.
Potom su otišli kod njega, nije želela da odu kod nje.
Već je imala sve, rekla je, upirući u torbu.
Tako sam žedna.
Imam samo vodu.
Može.
Rekao je da je sela pored njega na krevetu, iscrpljena,
i zatražila čašu vode.
Kasnije, pred ogledalom,
opet je pomislio na nesrećnog pisca, njenog muža,
i poželeo da joj sve ispriča.
Kada se vratio, našao ju je kako leži na krevetu.
Gledao je, tako smirenu, nežnu i spokojnu.
To je bio prvi put da je vidi takvu.
Mora da je dane i noći provela na nogama.
Dan je osvanuo. Prvo su morali da odu do konzulata,
a onda ukrcaju na brzaka.
Odmah se vraćam.
Rekao je da nije ni na trenutak posumnjao
da će dobiti dokumenta na vreme.
Imali su još tri sata pre nego što brod isplovi.
Video je Mari dole, jutarnje sunce je obasjalo ćošak,
zaklonila je oči rukama. - Gospodin Vajdel!
Iznenada se setio Driza, koji je sedeo na istom mestu,
sa sladoledom koji nije ni dotakao.
Prozvali su ga.
Mari!
Do luke.
Kao kupovati za Božić u Nju Jorku.
Bila si u Nju Jorku? - Jesam.
Tamo mi je kupio ovaj kaput. - Rihard?
Ne, moj muž.
Stajaće pored ograde i gledati luku.
I u vozu isto uvek sedi okrenut u suprotnom smeru.
Stvarno? - Da.
Kakve ograde? - Brodske.
Kog broda?
Našeg. "Montreala".
Zašto misliš da će biti na brodu?
Meksikanac mi je rekao.
Vratila si se u konzulat?
Zamisli njegovo lice
dok stoji pored ograde,
prošaptam mu ime, i okrene se ka meni.
Neće stajati pored ograde.
Hoće. Biće tamo.
I oprostiće mi.
Znam ga. Nasmejaće se, i oprostiće mi.
Svideće ti se.
Ovo je tvoja karta.
I...
Još uvek moraš da dodaš broj tu.
Ovo je propusnica.
Hvala.
Čuvaj to.
Stanite, molim vas.
Šta je bilo? - Zaboravio sam nešto.
Georg...
Je li nešto bitno? - Brzo ću.
Halo?
Rihard?
Šta ti sad treba?
Zar ne bi trebao da si na brodu? - Imam kartu za tebe.
Spakuj samo najnužnije stvari. - Ne razumem.
Rekao je da je Rihard piljio u njega
i da je znao da mora brzo da smisli neku priču.
Nije bilo vremena za istinu.
Zato je od Riharda zatražio novac.
Rihard mu ga je dao bez pogovora.
Pet hiljada. Skoro sva gotovina koju je imao.
Dao mu je kartu, i Ričard je pojurio napolju.
Stajao je uz prozor, Ričard je bio dole,
čekao taksi.
Kada je stigao, Rihard je još jednom pogledao gore,
sa prezirom u očima.
Rihard je mislio da je lešinar, trgovac belim robljem,
neko ko profitira preko grbače izbeglica.
Gledao je prema moru. Konačno se brod oglasio.
Tada je ugledao "Montreal".
Stajao je nepomično čak i kad je iščezao sa horizonta.
Pogledao me je umornim očima. Nasmešio se.
Dosađujem ti. - Pitao me je da li mi dosađuje.
Šta ćeš sad da radiš? - Para imam.
Doktorove čizme za planinarenje mi odgovaraju.
Pokušaću da pređem Pirineje.
Sam si rekao da je to suludo.
Da li je Avinjon okupiran?
Da.
Mogu li da ostavim ovo kod tebe?
Naravno.
Mari...
Oprostite. - Izvolite?
Jedna gospođica je trebalo juče da isplovi sa "Montrealom".
Zamolio bih vas ako bi mogli...
Karime... Pobrini se za 12. Požuri, nemamo vremena.
Možete li da proverite listu putnika
da vidite je li stvarno isplovila? - Kako se zove?
Mari.
Vajdel. V-A...
A. V-A-J-D-E-L.
Mari Vajdel.
Jeste. - Jeste? - Bila je na brodu.
"Bila" na brodu? - Jako mi je žao.
Obično izađemo u susret rodbini. Ali...
Pred vratim grada su, uskoro će početi racije.
O čemu to govorite?
Mislio sam da znate. - Znam šta?
"Montreal" je jutros naleteo na minu u blizini Balearskih ostrva.
Potonuo je. Nema preživelih.
Moje saučešće.
Sedeo je leđima okrenut vratima.
Trznuo bi se kad god bi neko otvorio vrata.
Činilo se kao da se usteže da okrene glavu
i pogleda u ogledalo.
Ipak je to radio. Svaki put.
Mari će se možda pojaviti.
Kao brodolomnici koji se domognu obale nakon čudesnog spasavanja.
Ili kao što se senka preminule osobe može spasiti iz podzemlja,
žrtvom i revnosnom molitvom.
Pokušao sam da ga upozorim, ponudio sam mu skrovište.
Čišćenje je započelo tog jutra.
Ali on je i dalje sedeo.
Čekajući...
nju.
Prevod: Admir Destani (Dartanjan)