Udělali jsme tu teda pořádný binec…
Vypadá to jako ty přístroje, co jsme viděli pod Grešitem.
Alucard se to musel naučit od tatínka.
Je to opravdu úžasné.
Pravá a nefalšovaná věda.
Můj lid o ní má nějaké příběhy, ale ty nejsou příliš pravdivé.
Míň škod, než bych čekal.
Krom té místnůstky, kterou nám ukázal.
Ano.
Ta hradní strojovna. Nedokážu si ani představit, jak fungovala.
No, už ani fungovat nebude.
- Roztavila jsi to tam. - Já neroztavila nic.
Musela jsem ji přetížit svým kouzlem.
- Co myslíš, že teď bude dělat? - Měl jsem plán, víte?
Chtěl jsem se vrátit do Grešitu.
Vlézt si do své krypty…
a jít znovu spát.
Ale?
Kdybych tu jeho hrad nechal…
Je tu jeho celoživotní práce.
Jeho knihovny, různé materiály, jeho vědění.
Co se s tím stane, když tu nikdo nezůstane?
Nemůžu to tu jen tak nechat.
Napospas vykradačům hrobů.
Takže… si tu z toho udělám svůj hrob.
Ne.
Ne?
Ne, s hradem se už nedá hnout.
- Sypha ho rozbila. - Nerozbila!
- Ale rozbila. - Já věci nerozbíjím.
- Takže se shodneme, že ho rozbila? - Ano.
Zůstává teda tady… navždy.
Přímo na Belmontově tvrzi,
která se tímto také otevírá světu.
Tady nahoře vědění shromážděné tvým otcem
a tam dole vědění sesbírané lidem tvojí matky.
Jak nahoře, tak dole.
Obě tvoje poloviny, Alucarde.
Poslouchám.
Hle, ty nabručený poloupíří parchante.
Tímto ti předávám Belmontovu tvrz.
Nechť se spolu s hradem stanou tvým domovem,
ne tvým hrobem.
Buď jejich posledním ochráncem.
Dáváš mi svůj domov?
Je tvůj.
Domovy, kde jsme strávili naše dětství.
Ochraňuj je. Něco z nich udělej.
Něco lepšího než rozbořené ruiny a symbol strachu.
Pokračujte.
Nemám náladu.
Copak to tu máme?
Ať je to cokoliv, má to žízeň.
Jen nám to nevypij všechno.
Je tu dostatek vody pro všechny.
Všichni jsou mi ukradení, zajímám se jenom o nás.
Zbude jí tu pro vás dost, až odejdu.
Možná ji ale chceme všechnu.
Ano…
to asi chcete.
To váš druh chce vždycky.
Poušť nám nadělila pěkný dáreček, nemyslíte?
Svažte to. Potáhneme to za sebou a možná to v dalším městě někdo koupí.
Pokud teda cestou nedostaneme hlad.
Nic lepšího opravdu nemáš?
Tohle je tvá nejlepší reakce na osamělého cizince u oázy?
Nazvat ho „tím“ a hned plánovat, jak ho prodáš nebo sníš?
Na tobě nezáleží.
Nic lepšího si ode mě nezasloužíš.
Jsi jen nějakej vandrující kus hovna, co jsem našel u cesty,
a já si s tebou budu dělat, co chci.
Záleží jen na mě a mých kamarádech. Ty jsi jen kus masa.
Já nejsem člověk?
To určitě jste, pane filozofe od vodní jámy.
Mě to prostě jen nezajímá.
Mě také ne.
Nemám čas se pokaždé, když se chci napít, zaobírat takovýmhle odpadem.
A vzhledem k tomu, že jsem kovář,
ani nemusím.
Mohl bych mít svoji vlastní armádu.
Taková armáda by se mi líbila.
Nepotřebovala by naše veselá výprava víc lidí?
Chci se vrátit ke své karavaně.
Tenhle příběh by měl být uložen do našich pamětí.
Ale co potom? To nevím.
Budeš s nimi putovat. Jako za starých časů.
Nejsem si jistá.
Co jsem tě potkala, navrátila jsem se do světa živých.
Bojovala jsem s démony na náměstí v Grešitu.
Zastavila jsem nájezdníky útočící na Argeš.
Objevila jsem zapomenutá kouzla v největší skryté knihovně Evropy.
A uvěznila jsem hrad,
co se pomocí magie hýbal z místa na místo,
a pak ho přišpendlila na ruiny sídla Belmontů.
Jak bych teď mohla přestat?
Poslouchám.
Poslyš, víme, že alespoň část Drákulovy armády zůstala v Breile.
- Myslíš, že se jen tak sbalí a odejdou? - No, to asi ne…
A co církev? Oba jsme viděli, jak je zvrhlá a zkorumpovaná.
A kdo ví, co se kde ještě děje. A co to znamená?
To by mě taky zajímalo.
Že ještě nemůžeme skončit.
A já ani nechci.
- Skončit s čím, prosím tě? - S tím, co teď děláme.
- A tobě to taky svědčí. - Dobře…
Jak jsi sakra došla k takovému rozhodnutí?
Když jsem tě potkala, táhly z tebe chcánky, krev a zvětralé pivo.
Tu příšeru jsi zabil jen náhodou.
Hele, to si vyprošuju.
A než ses odtrmácel jako mimino s bodlákem na zádech, chtěls už zase pít.
No, co to má ale společ…
A teď za tu krátkou dobu, co se známe,
jsi znovu objevil sebe sama a vyrostl jsi.
Dnes jsem poprvé měla pocit, že se nebavím s klukem.
Změnil ses k lepšímu.
A víš, proč to tak je?
Protože děláš to, pro co ses narodil.
Zní to sice šíleně, ale celá tahle noční můra ti jen prospěla.
Měl bys to dotáhnout do konce.
Se mnou.
S tebou?
Ano, můžeš být můj švarný pomocník.
Nebo maskot. No, jen si to představ.
Kdybys moc nemluvil, lidi by si mysleli, že jsi medvěd, a dávali by ti jídlo.
Sypho…
Ano, Trevore?
Žádáš mě, abych putoval po venkově a zaplétal se do potíží,
protože si myslíš, že mi to svědčí?
Poslouchej, co ti opravdu říkám, Trevore.
Žádám tě, abys byl se mnou.
Chci s tebou zažít další dobrodružství.
Takhle blízko k prožívání života jsem nebyl…
už ani nepamatuju.
A nikdy jsem si s nikým nebyl blíž než s tebou.
Takže se mnou půjdeš?
Nevím, kam jinam jít.
Anebo s kým.
Dobře.
Kam vyrazíme jako první?
Až najdeme moji karavanu? Měli bychom do Breily.
Ale ještě chvilku zůstaňme tady.
- Už zašlo slunce? - Ne úplně.
Sakra práce…
Kde jsou všichni lidé?
Nepřiblíží se k nám.
Přes den se prohrabovali ruinami.
Začali se znova usazovat v domech nejdále odsud.
Vědí, že jsme tady?
Určitě.
Takže se barikádují v domech a brousí kůly.
Pochopitelné. Nedá se jim to zazlívat.
Takovým klacíkem mě nezabiješ, Hektore.
To jsem ani neplánoval.
Přemýšlel jsem, že bych tím rozdělal oheň.
Noc bude chladná.
Nebudeme tu zůstávat.
Ten oheň byl pro mě.
Ty asi chlad ani necítíš.
Kam půjdeš?
Asi se vrátím do Štýrska. Co jiného bych dělala?
Většina mého vojska byla zde a teď je pryč.
Co to vůbec bylo? Jak ten hrad poletoval a pak zmizel.
Přemýšlel jsem nad tím celý den a pořád to nechápu.
Co na tom nechápeš? Byl polapen zaklínadlem.
Motor se tomu snažil vzpírat, a tak sebou hrad házel jako krysa v kleci.
A prohrál.
- Myslíš, že Drákula žije? - Ne.
Pozorovali jsme hrad přes zrcadla.
Ale nevíš to jistě.
Vím. Drákula je mrtvý, Hektore.
- Trápí tě to? - Samozřejmě, že trápí.
Hektore, ty můj chudáčku. No tak, vstaň.
Hektore…
vypadáš příšerně.
Já vím.
Neboj, postaráme se o tebe.
Carmillo, co to má znamenat?
Musím se vrátit do Štýrska.
Moje vojsko je v troskách,
lidé v tomhle kraji jsou oslabeni a vládce upířího světa je mrtvý.
Chystám se toho využít.
Ale potřebuji zpět své vojsko, potřebuji hordy, jaké měl Drákula.
A ty mi jako kovář ty hordy vyrobíš.
Táhni do pekla.
Vstávej.
Teď jsi můj mazlíček. Můj vlastní domácí kovář.
Hodné zvířátko.
Vzhůru do Štýrska!
Buď zdráv, příteli.
Ty taky.
Nenech se tím blbcem tahat do moc velkých problémů.
Nikdy.
No, jen do problémů, co budou tak akorát.
Jen tak akorát.
Jdi do prdele.
Pojeď, hochu.
Belnades a Belmont.
- To zní celkem dobře, co? - Není to špatný.
Belnades a Belmont.
To až budu vyprávět příběh. O naší legendě.
Počkej, já nejsem na prvním místě?
Samozřejmě, že ne. Ty jen držíš otěže.
- Na tohle se teda můžu v životě těšit? - Ano.
Navždy.
Takhle ses tedy v hradě cítil…
předtím, než matka stanula před tvými dveřmi?
Překlad titulků: Petr Kabelka