Shromážděte se v Breile a čekejte na povel.
Moje práce tady je téměř u konce.
Není tu nic než ztracené děti a zmatení staří chlapi.
Konec pro ně bude spíš vysvobozením.
Vážně? Jak těžké může být najít zrovna Godbranda?
Na tomhle hradě není zase tolik míst na spaní a věcí k pití nebo omrdání.
Někde tu být musí.
Na to, že jsi vyrostla v ústní kultuře zaměřené na paměť
to s knihami celkem umíš.
Naše výuka by byla na nic, kdybychom tu paměť neměli z čeho plnit.
Začínám se ale utvrzovat v názoru, že je můj lid…
banda idiotů a měli všechno zapisovat.
Všechno?
Ano, úplně všechno.
Jen se rozhlédni.
Je tu toho víc, než by milion Vypravěčů zvládlo předat nové generaci.
To je přece šílené.
Jen to množství informací o hradu je zarážející.
Ale kolik je jich použitelných?
No… mám nějaké otázky ohledně Trevorových předků.
Našla jsem celou krabici kouzel týkajících se…
penisů.
Určitě patřila někomu z jeho předků?
Nebyla náhodou pod jeho starou postelí?
Přestaň ho dráždit, Alucarde.
Jen mám obavy, že jsem se spojil s retardovaným miminem.
Předpokládám, že tyhle obavy budou oboustranné.
A taky mi dělá starosti, že sis ho tak oblíbila.
A tím máš na mysli co?
Je nespolehlivý, citově nevyrovnaný
a očividně odvádí tvoji pozornost od našeho poslání.
Takže já se dost nesnažím?
Je to sebedestruktivní ožrala. Stáhne tě s sebou, když se mu otevřeš.
Jenom máš strach.
Bojíš se, že to ty jsi zvolil špatně.
Proto pořád provokuješ, aby musel něco dokazovat on.
Nezapomínej, Alucarde, že Trevor neměl žádné dětství.
A přitom jsi to ty, kdo ještě nedospěl.
To je směšné.
Jestli to nezvládneme společně, selžeme všichni.
Nemám pravdu?
Nesmíme selhat.
Počkat… Podej mi tamhletu knihu. Tu s tím červeným hřbetem.
- Co jsi objevila? - Nejsem si jistá.
Význam tohoto rituálního jazyka
se v průběhu let několikrát změnil.
- Přečteš to? - Ne bez té knihy.
Základem je Adamův jazyk. Ty kořeny poznávám.
Tamhleto je údajně psané ve vrcholné památčině.
O té jsem už slyšela.
Tahle má nějaké adamské kořeny a stavbu památčiny.
- Podej. - O adamštině slyším prvně.
Podívej.
Zajímavé.
- Vidím tu náznaky chaldejštiny. - Ty jsi taky celkem sečtelý.
V dětství jsem čítal úplně jiné knihy.
Můj otec je polyhistor, matka byla doktorka.
Moje dětství bylo dost krátké.
Jak to myslíš?
Doslova, rostl jsem hodně rychle.
To hodně věcí vysvětluje.
Co?
Třeba jsi jen naštvaný puberťák v dospělém těle.
Po takové době na hradě člověk zapomene, jak to slunce hřeje.
Nemyslíš?
Mám radši hrad.
Kámen je všude stejně chladný.
Ty máš rád zimu?
Když je zima, mohu sníst maso nebo se přiobléct.
Celý život jsem strávil v horkých končinách.
Vedru člověk neunikne.
Pokračujme. Upíři mají vynikající sluch a ty sis chtěl promluvit.
Bojíš se, že nás uslyší?
Nejsem hlupák, Hektore.
Kdyby tě něco netížilo, nechtěl bys mluvit přes den venku.
Jen jsem nechtěl být přerušen hádkou.
V hádkách jsou věru dobří.
Připadali mi jako vlci a netopýři.
Díky smyslu pro pospolitost a jednotu.
Poslední dobou…
mi ale připomínají kočky.
Sekají kolem sebe, loví a vzájemně se ignorují.
- Vidíš je jako zvířata? - V jistém smyslu.
Jsou to čisté bytosti. Důstojné.
Zvířata nejsou zlomyslná.
Kočky přece svoje jídlo pořád trápí.
Pravda.
Ale nemyslí to zle, je to jen zábava.
Ne pro to jídlo.
Tak co?
Je třeba usměrnit kočky, Izáku.
Skončíš s vyškrábanýma očima, Hektore.
Myslím to vážně. Drákula nás pověřil vytvořením válečného plánu.
Ale vzhledem k rozepřím mezi generály a jeho přístupu…
- Jaký přístup máš na mysli? - Nezajímá ho to.
Zajímá ho to velice.
Chce zabít všechny lidi. Vyjádřil se celkem jasně.
To mu neupírám.
Ale už ho nezajímá jak.
A je to naše chyba.
- Opravdu? - Ano.
Musíme do války zanést nějaký řád.
Jsme vykonavatelé jeho hněvu, ne jeho figurky.
- Nemůžeme se jen ohánět kolem. - Tak co chceš, Hektore?
Chci mu předložit jednotnou frontu.
Chci plán.
Chci se pohnout z místa a spořádaně s tím skoncovat.
Chci, abys podpořil útok na Breilu.
I když vím, že jsme nikdy nebyli přátelé.
Přátelství s lidmi se mi zdají kontraproduktivní,
když se lidstvo aktivně snažíme vymýtit.
Stojíme ale na stejné straně.
A teď se políbíme jako benediktinští mniši?
Vtipkovat jsem tě ještě neslyšel.
A ještě si počkáš.
Ve válečné síni Drákula neslyší nic než rámus.
Potřebuje, abychom byli slyšet čistě a jasně jako jeden hlas.
Potřebuje naši loajalitu.
Co je na plnění jeho přání neloajální?
Že to děláš pro sebe, ne pro něj.
U dvora jsou takoví, kteří mají své vlastní plány.
Své vlastní záměry.
Jsem oddaný jemu a jeho záměru.
Ale žádal nás o plán.
A my se na nějakém musíme shodnout.
Přesuneme se do Breily,
zabráníme útěkům po vodě
a pak budeme pokračovat podél pobřeží.
Co na to říkáš?
No…
Potěší to Carmillu, takže se mi to nezdá.
Ale…
na chvíli přestane dělat potíže.
A sjednotí to hlas válečného sálu.
Myslím, že dokonce i Godbrand by se pousmál.
To jo…
Abys mi to nerozmluvil.
Izák souhlasil.
To je dobře. To je moc dobře.
A naše noční stvůry budou zanedlouho na místě.
Hektore, ty jsi poklad.
Co teď?
Teď chvíli počkáme, než se s tím Izák srovná.
Pak s námi předstoupí před Drákulu
a podpoří sjednocenou frontu.
Drákula bude muset souhlasit s návrhem obou svých kovářů.
Geniální, Hektore.
Rychlá, spořádaná a milosrdná válka.
Přesně jak sis přál, Hektore. Je to jen díky tobě.
Buď na sebe pyšný.
Obdivuji tvoje odhodlání.
Věru pozoruhodné.
- Karpatské? - Vskutku.
Poslední zrcadlo vyrobené karpatskými věštícími poustevníky.
Před 400 lety.
Jednou se musím o přenášecích zrcadlech naučit více.
Na to budeš mít ještě dost času. Svět brzy utichne.
Díky bohu.
Už jen z poslouchání Hektora jsem zatoužil po světě bez života.
Přál bych si, abyste spolu vycházeli lépe.
Jak jsem mu řekl,
sbližování se s lidmi mi připadá celkem zbytečné
vzhledem k našemu tažení.
Pravda. Ale nakonec zbudete jen vy dva.
Podle všeho.
Přijde za vámi s návrhem o přesun do Breily.
Proč?
Hektor nemá rád, když spolu zvířata bojují.
Carmilla má dvůr pod palcem. Je zmítán neshodami.
Jemu to vadí.
Je stále oddaný?
Myslím, že ano.
Dvorem se šíří zrada,
ale na ni je Hektor příliš prostý.
Nemá sváry rád.
- Takže mě generálové plánují zradit? - Ne.
Pokud by se k tomu někdo chystal,
bude o něj postaráno bez vašeho vědomí, můj pane.
Zrada visí ve vzduchu proto, že jsou frustrovaní.
Takže pokud je pustím do Breily, přestanou intrikařit a kňourat?
Pravděpodobně.
Posílí to Carmillino postavení, ale to není na škodu.
To není.
Válečný sál k tobě a Hektorovi bude mluvit jedním hlasem, nikoliv tuctem.
To je pravda.
A vás ve finále stejně nic nezajímá,
dokud bude vaše válka pokračovat.
Dobrá tedy.
Jsem unavený, Izáku.
Bývaly doby, kdy jsem se v detailech vyžíval.
A že to byly nějaké doby…
Doby, kdy jsem si vychutnával nejmenší detaily každé smrti.
Pamatuju si, jak mě jednou zneuctili obchodníci z Kronstadtu.
Strávil jsem pár lahodných dní shromažďováním informací o městu
a spřádáním plánů,
kradením se podél řeky,
a zakládáním požárů ve městě. Věděl jsem totiž, že pošlou ženy
a děti ven…
ale ještě než utečou,
vrátí se pro své cennosti.
Čtyřicet z nich mě urazilo.
Tehdy jsem neviděl důvod zraňovat nikoho kromě těch 40.
A podle toho jsem také jednal.
Ty časy jsou však dávno pryč.
Ale dost už o tom.
Izáku.
Hledali jsme tě.
Jen jsem obdivoval zrcadlo.
Můj pane.
- Můj pane. - Ano, ano, víme, kdo jste.
Co si přejete?
Nuže, dobrá. Hektore.
Rádi bychom vás požádali o přesun hradu do Breily
a o útok všech jednotek na přístav.
Proč?
Abychom ho odřízli a zabránili útěkům na moře.
Pak se obrátíme do vnitrozemí a obklíčíme lidi v jejich vězení.
Souhlasím. Dává to smysl.
Sjednotí to dvůr. Umožní nám to pokročit.
Breila, dobře. Tak tedy Breila.
Na tyhle rozhodnutí už nemám sílu.
Bavte se. Přesuneme se do Breily,
hlavně když všichni zemřou.
To je jediné, na čem záleží. Všichni musí zemřít.
Děkujeme vám.
- Čeká nás velké vítězství. - Jistě, jistě.
Jsem unavený.
Řekněte, až budete připraveni na přesun do Breily. Běžte.
Zůstanu s vámi, Drákulo, až do konce.
To je mi jedno.
Pokud všichni zemřou, je všechno jedno.
Všichni musí zemřít.
Co teď?
Teď se ujistím, že je můj oddíl na místě.
Pak to řekneme radě a přesvědčíme ji, že to byl od začátku její nápad.
Některým bude divný tvůj zápal,
když jsi tak hlasitě mluvila o Belmontovi a Alucardovi.
Řešení toho problému jsi mi už vykoval.
Mám všechno pod kontrolou, Hektore.
Máš?
Ano. On to mohl udělat, tys to mohl udělat.
Jakýkoliv jiný generál to mohl udělat.
Ale zůstalo to na mně.
A víš, proč to zůstalo na mně?
Protože mám kolem sebe jen děti, zvířata a umírající starce.
Na tomhle hradě jsou čtyři další ženy, které jen zírají z rohu místnosti
buď zbavené moci přerostlými kloučky,
nebo úplně znehybněné vším tím vztekem.
A já jsem dítě, nebo zvíře?
Štěňátko. Takže něco mezi.
Nechtěla jsi, abych věřil, že si mě vážíš?
Chtěla. Teď už jsi do toho ale zapletený, takže se už nemusím snažit.
Jsi v tom až po uši, štěně, cesta teď už vede jen kupředu.
K noze.
To je… Trevore!
- Co? - Něco jsem našla!
Když se zeptám „co“, nechci to víckrát opakovat.
Mohl bys prosím… Já se z tebe jednou…
Prostě toho nech!
Už jdu.
Asi jsem našla zamykací kouzlo.
Poslouchej.
Tvoje rodina tu má o jeho hradě celou sekci.
Po staletí zkoumali jeho hlavní výhodu.
Přesouvá se prostřednictvím magie.
Jasně. Protože když skočí někam jinam, nejde na něj zaútočit.
Ano, nějaký chytrý Belmont nakonec vytvořil většinu zamykacího kouzla.
Způsob, jak hrad chytit na místě,
aby bylo možné vtrhnout dovnitř.
Jenom většinu.
Dokážu to zaříkadlo dokončit sama.
Má adamskou větnou skladbu.
Zase to slovíčko.
Adamština je původní lidský jazyk.
Používali ho Adam a Eva v Edenu.
Až při stavbě Babylonské věže ho Bůh rozdělil do ostatních jazyků,
aby lidé nemohli spolupracovat.
Takhle si ten příběh vykládáš?
Ano, my Vypravěči jsme nepřátelé Boha.
Žijeme v pospolitosti a příběhy uchováváme uvnitř sebe, aby je nemohl zničit.
Vidíte? Bůh mě nenávidí.
To nejspíš nebude Bůh.
Překlad titulků: Petr Kabelka