ГІЛЬДА
РОЗДІЛ 8 ОСТРІВ ФЕЙ
Ми знову в Тофотені.
Відчуваю запах дерунів твоєї тітки.
Девіде, облиш. Ми не підемо до тітки.
Що? Чому?
Бо вона не дасть нам зробити нашу справу.
Так. На це я й сподівався.
Мені потрібен костюм.
Костюм?
Шикарний костюм. І взуття.
Ну ж бо. Візьми слухавку.
Як ти міг їй сказати?
Я не міг брехати Йоганні, хоч і допоміг Гільді.
Ніде не написано, як вирішити такий конфлікт інтересів.
Вона не відповідає. Я сама туди поїду.
Чудова ідея.
Я поїду спереду.
Обійдетеся. Це ви її відпустили.
Сидіть тут, стережіть дім і думайте, що накоїли.
Бачиш, не треба було їй казати.
Ну ж бо.
Так.
Сюди.
Що таке?
Щось мені не хочеться туди йти.
Там щось не те.
Девіде, ти не підеш. Гільда піде.
Девіде, ти мені потрібен.
Гаразд.
-Дивно. -Що саме?
Зникли ями, звідки нас викопали.
Може, їх засипали, бо вони були неохайні. Садівник чи землероб?
Ну ж бо. До роботи. Треба їх витягти.
Всі?
До останнього.
Минулого разу вона була інакша.
Так, але у мене є амулет тітки. Він мене береже.
Дай рацію.
Ми будемо тут.
Ви у мене молодці. Гаразд. Пам'ятаєте план?
Як чути?
Нормально.
-А зараз? -І зараз тебе чутно.
І навіть видно.
А тепер?
-Так. -Як зараз?
Народ! Фрідо, ви там?
Ми тут, Гільдо. Ти не відповідаєш.
Певно, я пройшла.
-Усе гаразд? -Усе гаразд. Я в нормі.
Я пішла. Почуємося, коли мене треба буде витягати.
Гаразд, Девіде. Тепер ми просто… Що ти робиш?
Прив'язуюся, аби раптом теж туди не втрапити.
Я нізащо її не відпущу.
Ні! Не зараз.
Добре.
Знаю, друже. Мені тут теж моторошно.
Не збагну, чи ми кудись дісталися.
Уже мало щось статися.
Ти зголоднів?
Ось, друже.
Це через амулет.
Він не пускає мене туди, куди я прямую.
Може, ідея погана, та нічого краще я не придумала.
Ой!
Що це було?
Доброго вечора, пані.
Тут так моторошно!
Куди він нас везе?
Сітка? Цікаво, хто її тут поставив.
Агов!
Ходімо.
Живчику!
-Геть! Я зараз… -Гільдо!
Це я.
Тато?
Живчик! Треба його дістати.
Вікторія ван Ґейл?
Так, ти чудово впорався.
Зуби почистимо потім.
Уяви моє здивування, коли я побачила
в підзорну трубу твою синю голову.
А потім Андерс каже, що ти його дочка.
Що ти тут робиш?
-Я прийшла тебе рятувати. -І ти сама? Тебе не привезли?
Що? Я перетнула міжзем'я і сіла в човен.
Міжзем'я?
Через курган фей. Я приїхала до Тофотена.
То ти з Тофотена?
Зараз не час для спогадів та теревенів. Хутчіш.
Швидше. Проходьте. Ласкаво просимо.
Ледь не наздогнали.
Дивись.
Що вони роблять?
Не знаю. Вони наче нешкідливі, хоч і трохи огидні.
Та якщо тебе помітять, з'являться інші.
-Хто ті інші? -Ті, що привели мене сюди.
На руїнах замку, коли по мене прийшов троль,
я думав, що помру.
Я був у безвиході.
Перед тим, як великий старий троль мене загриз,
я відчув, як мене обіймають.
Мене наче тягнули назад від троля.
Подалі від усього. Потім я опинився тут.
Незабаром я зустрів Вікторію.
Вона зробила імпровізований передавач,
і ми пробуємо зв'язатися зі світом.
Чи принаймні я пробував.
-Я отримала ваше повідомлення. Тому я тут. -Тебе сюди не закинули?
Та ні. Я пройшла через курган фей.
Мої друзі нас звідси витягнуть.
Добре, що ти взяла човен.
Знаєш, Гільдо…
Я не був поруч з тобою і твоєю…
Нічого, тату. Зараз краще не треба.
Авжеж.
Дякую, що прийшла за мною.
Мама знає, що ти тут?
Ні, але вона вже, мабуть, зрозуміла.
Тоді нам точно треба поспішати. Посидь. Я перевірю, чи справний човен.
-Гільда. -Вибачте, що заважаю.
Хочу подякувати за порятунок тата.
Не варто.
Я ж не могла дозволити йому потонути в морі.
Певно, ні.
Та знаєте, мені здається,
що я трохи винна в тому, що ви потрапили сюди.
Дівчинко, це місце — найкраще, що могло зі мною статися.
Дивний новий світ, повний наукових таємниць.
Ні. Сюди мене привела моя доля.
І, напевно, саме доля знову звела нас з тобою.
Що це за башта?
Вона неймовірна, так?
Спершу я подумала, що це храм, але, здається, це якийсь приймач.
Я її покращила і можу передавати сповіщення.
Її справжнього призначення я не знаю.
Але це чудове місце для спостереження за погодою.
Ти згодна?
Це легше, ніж я думав.
Тут так відлюдно.
Не знаю, яким я уявляла це місце, але не таким.
А де ми, на твою думку?
А ви не знаєте? Це Край Фей.
Край Фей? Перепрошую.
Щоб ти знала, ти одна з перших гостей
великої острівної республіки Ван Галеа.
Тільки не це.
Гадаю, оце Край Фей.
Гільдо!
-Ходімо. -Стривай. Зачекай тут.
-Підеш, коли буде безпечно. -Ні. Час йти. Я певна.
Гільдо!
Нам треба на берег.
Човен у порядку?
Певно, так.
Я вас підштовхну.
Ви що, не їдете?
Мені немає місця.
Та є. Ми посунемося.
Навіщо мені туди їхати?
Ми з тобою знаємо, що це не варто того.
Крім того, я потрібна Ван Галеа.
Ми потрібні.
Тоді до зустрічі.
Слухайте мене на радіо.
Послухаю.
Ти не уявляєш, як я радий позбутися того черепа.
-У нього дві ноги? -Ні.
Три ноги?
Ні.
У нього довгий масний язик?
Девіде, я сказала, що це овоч.
У нього короткий сухий язик?
Ні.
Це… мама Гільди?
Схоже, ти не зрозумів правила.
Фрідо! Девіде!
Звісно, ви тут.
Вибачте. Гільда сказала, що це єдиний вихід.
А вона…
-Вона пішла туди. -Її треба витягти.
-Ні! -Ні!
У нас є план.
Коли треба її витягати, вона нас сповістить.
Ми витягуємо її зараз.
Ви не розумієте, як це серйозно.
Тато.
Веслуймо далі.
Тату.
Веслуймо далі.
Ви ж з моїх снів, так?
-Гільда. -Гільда.
Ви феї?
Там хтось є, чи ви лише пара порожніх плащів?
-Гільда. -Гільда.
Що вам треба?
У нас майже вийшло. Ну ж бо.
Давай натужимося.
Тримайся.
Берег. Ми майже дісталися.
Схоже, хтось чи щось нас не відпускає.
Далеко ми не пройдемо.
Девіде! Фрідо!
Гільдо, це ти?
Як чути? Я тут. Я забрала тата.
Відкопуйте нас.
Фрідо! Девіде.
Тільки не це.
Нам її не викопати. Що робити?
Дай мою сумку.
-Знаєш заклинання? -Ні.
Я гадав, що заклинання — небезпечне порушення правил.
Так і є.
Гатт Грунд Брегоа!
Щось має статися?
Нас уже мали витягти. Вони мене не зрозуміли.
Він посилюється.
Де вона?
Я не знаю.
Гатт Грунд Брегоа!
Гільдо!
Ні!
Я тебе тримаю!
Девіде!
Ну ж бо.
Гільдо!
Закрий його! Негайно!
Не можу!
Твоя мама!
-Що моя мама? -Вона не з вами?
Чого б то?
-Вона хотіла тебе витягти. -Що?
Ми її не пускали, але вона пройшла.
Ні.
Стривай. Я знаю, що ти задумала.
Мама зараз повернеться. Я певен.
Схоже, надовго мене не вистачить.
Тіль Моттуку!
Тіль Моттуку.
-Фрідо! -Фрідо!
Фрідо, отямся. Ну ж бо.
Вибачте.
Гільдо, ні!
Ну ж бо. Треба копати!
Ні.
Що ж, схоже, я на місці.
Мамо!
Знову цей Пука. За краваткою прийшов.
Нам потрібна ваша допомога. І деруни.
Аби одужати, їй треба відпочити.
Трохи горіхової трави, кілька листків м'яти,
ложка порошку фіолетового будяку. Вони у буфеті.
Це їй допоможе.
Я все зроблю.
Хороший хлопчик. Будеш тут за головного.
Стійте. То ви йдете?
Решту питай у Лоума.
Астрід.
Андерс.
Чекай. Може я…
Мамо!
Є тут хто?
Привіт.
Усе добре?
Ти фея?
Ні. Я щойно сюди потрапила.
Тоді ти мені не допоможеш.
У чому саме?
Цей край такий великий. Я постійно гублюся.
Я не знаю, де шукати.
Усе добре. Що шукати?
Моїх батьків.
Ти не жартуєш?
Я тут теж через це. Я шукаю маму.
Дивно. Виходить, ми обидві заблукали.
Тримаймося разом? Ми в одному становищі.
Тебе теж мама хотіла лишити?
Аби втекти в Край фей. Навіть не попрощавшись?
Ні, у мене було не так.
Тоді у тебе все інакше.
Але я згодна.
-Де всі феї? -Може, ми їх відлякуємо.
Колись гостей тут було багато,
та потім острів занепав.
Занепав?
Стій.
Чого?
Острів не хоче, щоб ми туди йшли.
Не зважай на фей.
Окрім квітів, грибів і оцих штук
я тут нікого не бачила.
Усі магічні істоти походять звідси. Так кажуть. Але феї їх прогнали.
Принаймні більшість.
Звідки ти все це знаєш?
Не знаю.
Думаєш, воно їстівне?
Дуже сподіваюсь.
Яка смакота!
Мені подобається твій плащ.
Дякую. Подарунок. У тебе гарний светр.
Дякую. Це мама в'язала.
Мама.
Дивись.
Вибачте.
Вітаю.
Дуже ввічливо.
Слухай.
Було весело.
Я стомилася лише від перегляду.
Ось так добре.
А темніше не стає.
У Краю Фей ніколи не заходить сонце.
Цікаво, що ми робитимемо завтра.
Припини. Ти лише заважаєш.
Вибач.
Я вибачаюся.
Живчику, припини.
Шкода, але її це не поверне.
Агов!
Усе добре?
Тут була моя мати.
Це була…? Ходімо.
Мамо!
Тітка Астрід? Звідки ви?
Мамо! Тату!
Агов!
Пробач, люба.
Прошу, не кидай мене знову.
Гільдо!
Хапайся!
Що це?
Я знаю це місце.
Ти.
Гільда.
Хто ти такий?
Мамо! Тату!
Наша дівчинка.
Йоганна.
Мама!
Гільдо.
Хто? Що?
Це твої дідусь і бабуся.
Дідусь і бабуся? Ти ж мені нічого не казала.
Ні, не казала. Забула. Як я могла?
Ви мене кинули. Залишили одну.
-Йоганно. -Усе було не так.
Мені було десять. Ви покинули мене, щоб втекти сюди.
Астрід.
-Ти! -Йоганно, я…
Ти щось зробила. Якусь чарівну магію.
Щоб я забула. Забула, ким була.
Ми…
-Ми пояснимо. -Якщо дозволиш, ми покажемо.
Фіне, що ти робиш? Ходімо, поки вона нас не почула.
Час іти.
Вона нас побачила.
Ти смішний. Я Лідія. Як тебе звати?
Фініум.
Яке смішне ім'я!
Це моя сестра, Астрід.
То вас двоє. Я таких, як ви, ще не бачила.
Пограєш з нами?
Відтоді, хоч нам і заборонялося спілкуватися з людьми,
ми грали, коли потрапляли у надземний світ.
Це була таємна дружба.
А час спливав.
Зрештою я перестала ходити.
А Фініум залишався в світі людей все довше.
Фініум.
Минуло кілька місяців. Чого ти не вертаєшся?
Як ти міг? Стає важче ходити сюди, коли заманеться.
Скоро ми вже не зможемо.
Як ти дбатимеш про дитину, якщо не вийдеш з острова?
-Я не повернуся в Край Фей. -Що?
Ти вірно кажеш.
Якщо я повернуся туди, я не вийду.
А Лідію я взяти не можу.
Якщо ти залишишся тут, я тебе більше не побачу.
Поживи в нас.
Нам завжди тут подобалося, а там усе так…
-Ми станемо вигнанцями. -Ми будемо разом.
Мені тебе бракує, Астрід.
Треба знайти більше місце.
А потім, Йоганно, народилася ти.
І деякий час все було добре.
Але ти захворіла.
Їй гіршає.
Це ще невідомо. Ми виконуємо накази лікарів.
Але це не допоможе.
Це не звичайна хвороба.
-Вони все перепробували. -Не все.
Це була моя ідея.
Твої батьки попросили острів про допомогу, і він відгукнувся.
Я врятую дівчинку за однієї умови.
Гаразд.
Через десять років я повернуся, і ви віддасте її мені.
-Ні. -Ми не можемо.
Такі умови.
Нічого ліпшого ви не дочекаєтеся.
Всупереч здоровому ґлузду…
ми погодилися.
Десять років пролетіли швидко.
Ми не могли тебе віддати.
Ми уклали іншу угоду.
Ми пішли замість тебе.
Мамо! Тату!
А ти лишалася в людському світі з Астрід.
Але ми знали, що ти спробуєш нас знайти. Тому…
Ви змусили мене забути.
Десять років.
Як ти могла це так довго приховувати?
Я хотіла захистити тебе,
щоб ти не страждала від їхньої втрати.
Я була неправа.
Я пам'ятаю все.
Мені дуже шкода, Йоганно.
Отже, виходить, що я фея.
Ти — почасти фея.
Я — фея!
Я справді фея.
Я — фея!
Наголос на «почасти», Гільдо.
Швидше б повернутися і сказати усім, що я фея.
Справжнісінька фея, і…
Що таке?
Повернутися не можна?
Угоду порушено. Батьки возз'єдналися з дитиною.
Що ви таке кажете?
Тебе не випустять з цього острова.
Гільдо!
Нічого, мамо. Ми звідси виберемося.
Як і завжди.
Знайдемо того, хто тут керує, і вмовимо його.
-Або відшукаємо таємний шлях. -Ні, Гільдо. Так не вийде.
Треба спробувати.
Ти сумуєш за нашими місцями?
Іноді. Але вже менше. А ти?
Ти й не уявляєш, як.
Те життя дуже припало мені до серця.
Я завжди його любила.
Поглянь на цей край.
Це неймовірно, але тут ти наче повертаєшся у простіші часи.
Коли ми блукали пагорбами,
натрапляючи на джерела, ліси та скелі.
Лише ми вдвох.
Лише тепер ми робитимемо це як справжня сім'я.
Дивно. Цього точно раніше не було.
Живчику!
Девіде!
Як ти почуваєшся?
Нормально.
Мені наснився сон.
Де Живчик?
Смачно пахне.
Це улюблена ранішня страва твоєї мами. Млинці.
Відколи?
А де ти береш продукти?
Нас забезпечує острів.
Ходімо. Поснідаємо на природі.
Лови.
От нахабство! Певно, вони почали без нас.
Твій апетит повернувся.
Вибач.
А я так зможу?
Згодом. Бачу, сестра вже це згадує.
-Я тебе підкину. -Ні. Лети.
Люблю лазити.
Любиш пригоди, як твоя мати.
А я приніс млинці.
Мої улюблені. Дай.
-Чудово. -Добре. Ну ж бо.
Дуже хочу.
Не знаю, що ти тут шукаєш і що замислила,
але краще цього не роби.
Знаю, що тепер ти мені не дуже довіряєш,
та давай хоча б поснідаємо, перш ніж робити нерозсудні кроки.
Чому вони такі молоді?
Тут все не так, як здається.
Це імла. Острів нам показує те, що ми хочемо бачити.
Живчику.
Живчику!
Я його скривдив. Хоч би він не втік.
Треба його знайти.
Пам'ятаєш, ти як ти сама обрала місце для пікніка?
Прямо на норі віттри. Авжеж.
Я не чув, щоб ковдра для пікніка так лаялася.
З тобою все добре?
Усе гаразд.
Не можу змиритися, що більше не побачу друзів.
Це не зовсім так.
Я тобі щось покажу.
Більшість фей забули, звідки вони.
І місцеві, і ті, кого забрали з материка. Скільки часу минуло. Хто їхня сім'я.
Який жах!
Дехто навчився не губити спогади та зв'язки.
І зберіг знання про цей острів і його життя.
Саме тому ми знаємо про це місце.
Сторожова вежа.
Що це таке?
Підходь. Не бійся.
Це знаряддя фей минулих часів, щоб викрадати людей,
не ступаючи на материк.
Коли потреба в прибулих зникла,
вежі вийшли з ужитку, а про їхнє призначення забули.
Овва!
Що?
Живчику!
Фріда? Девід.
Щось знайшла?
Чому ми це бачимо?
Вона бачить тих, про кого думає.
Лише коли ти зайшла на міжзем'я, ми знали, де шукати.
Але бачили ми тебе ось так.
І так ми забрали твого батька.
Ми не хотіли, та він потрапив у халепу. І ми придумали, як допомогти.
Це можна використовувати для подорожей між світами?
Це машина для викрадення.
Її єдина функція — брати.
Живчик. Він із Лоамом.
Він в домі.
Що?
-Можна забрати його сюди? -Якщо захочете.
Що скажеш?
Може тоді тобі стане краще?
Ні.
-Ми нікого не повинні сюди забирати. -Гільдо.
Мамо, це неправильно. Я знаю, чому ти хочеш лишитися.
Та це помилка. Вони нас шукають.
Ми маємо зробити все, щоб повернутися до них на тому боці.
Можна поговорити з Живчиком? Ми знаємо, що він там.
Живчику!
Вибач, що кричав. Я знаю, ти хочеш повернути Гільду.
Тому ми й тут. Ти нам потрібен.
Я тобі покажу.
Добре. Роби свою справу.
-Що ти робиш? -Роблю його трохи голоснішим.
Латта Хатт!
Гільдо, ти куди?
Я поговорю з тим, хто тут керує, і переконаю його відпустити нас.
Так не вийде.
З нею не можна домовитися.
Я поговорю з нею.
Гільдо.
Я знаю, усе складно.
Мамо, це місце — лише сон. Його не існує. А вони?
Вони милі, але вони – спогади.
Для них нічого не змінилося, відколи вони тут.
І якщо ми залишимося тут, це все.
Нічого іншого не буде.
У нас завжди буде те саме.
А що в цьому поганого?
Ти думаєш, що кажеш?
Йоганно, їй 13 років.
Що це?
Це нормально?
Ні, я такого ще не бачив.
Я бачила.
Це лисолені.
Звідки вони тут?
Ти ж казала,
що чарівні істоти живуть у Краю Фей.
Вони, напевно, переходять між світами. Це наш шанс піти.
Фрідо!
Привіт.
Це було зовсім не страшно.
-Думаєш, у Живчика вийшло? -Упевнена, що так.
Мене більше хвилює те, чи хтось із них повернеться.
Як цікаво!
Острів їх не відпустить.
Ні, доки Йоганна — його власність.
Я усе вирішу. Я дещо придумала.
Що?
Гільда права. Ти маєш піти.
Мамо?
Я щойно вас знайшла. І не хочу втрачати.
Я багато тут знайшла.
Я повернула своє минуле.
Та я не хочу позбавляти тебе майбутнього. Нашого майбутнього.
Тобто ти…?
Астрід! Що ти задумала? Я можу піти з тобою.
Допоможи їм. Ти їм потрібен.
Астрід.
Побачимося, брате.
Чого ви чекаєте? Забирайте свої дупи та вперед.
Тоді рушаймо.
Ти готова?
Готова.
Тримайся поруч, хай там що.
Рухаємося швидко. Острів спробує нас зупинити.
Добре.
Ходімо додому.
Зникла дитина знову тут.
Нечасто хтось із моїх наважується
заходити так далеко від сонця.
Ти кепсько виглядаєш.
Земля слабшає. Але ти повертаєшся.
Навіщо прийшла?
Прошу віддати право на життя Йоганни, і взяти мене.
Обмін.
Власне, я цього вимагаю.
У проханні тобі відмовлено.
Твою вимогу я з обуренням відкидаю.
Живчику!
Право є право.
Наші угоди мають бути дотримані.
Дивись, яка ти стала! Ти помираєш. Тобі не потрібна нова кров.
Ти сама її не хочеш.
Ці правила діють лише тому,
що ти застрягла у минулому.
Це вже занадто!
Такі порядки. Тобі нічого мені запропонувати.
У мене є лише моє життя.
Гільдо, ми…
Чому вони лишилися?
Вони не можуть піти з нами.
Дякую.
-Фрідо. -Що?
Ходімо.
Дякую.
У нас вийшло. Ми повернулися.
Мамо?
Усе добре. Просто… Я погано почуваюся.
Мамо, що таке?
Усе добре. Зі мною теж.
Хвороба з дитинства. Що мені робити?
Твоє життя.
Добровільна кривава жертва,
найдавніша розмінна монета.
Душа за душу.
Ти ж цього хочеш. Не заперечуй.
Ти маєш рацію.
Я дійсно цього хочу.
Фіне!
Я їх бачу!
Гільдо!
Гільдо, ти повернулася!
Йоганна? Що сталося?
Дарма я нас сюди тягнула.
Пробач, мамо. Це моя провина.
Ні, Гільдо.
Твоєї провини тут небагато, більше винний твій батько.
Мама?
Ми ледве не купилися.
То ти…? Я ти почуваєшся?
Добре. Та навіть чудово.
Привіт.
Це все тітка Астрід. Їй вдалося! А як, по-твоєму?
Тобі погано?
Дивно думати, що її там немає.
Пане Пука!
Тітки Астрід немає.
Вона більше вам не відчинить. Вибачте.
У когось є великий дерев'яний молоток?
І ананас?
Ні. Сумніваюся. І у мене немає. Тож забирайся з мого ґанку.
Тітка Астрід?
Рада, що ви повернулися живими.
Як ти тут опинилася? Що сталося?
Я не буду пояснювати на порозі.
Ну ж бо. Заходьте. Увімкну плиту.
-Найкраще, що я сьогодні чув. -Яке щастя. Я зголоднів.
Агов.
Шкода, що вони не з нами.
Наче, я раптом знайшла й втратила діда й бабу.
Ми нічого не втратили.
Частина мене залишилася там назавжди,
та ми знаємо, що вони зараз там,
дивляться на нас.
Ти не пояснила, що сталося.
Ми думали, що ти обміняла життя на нашу свободу.
Так і було. Принаймні я спробувала.
Я перепрошую. Я не хотіла.
Я не підслуховувала, це вийшло випадково.
Схоже, що хтось хоче помінятися місцями?
Я шукаю нове місце проживання.
Ймовірно, ми можемо укласти угоду?
Тож вона добровільно віддала право на своє життя.
А потім мене звідти викинули.
І заборонили з'являтися.
Ось що буває, коли грубіяниш старшим.
Вікторія ван Ґейл. Край Фей не знає, що його чекає.
-Нарешті! -Добре пахне.
Хтось хоче чаю?
Апетитно виглядає.
Як ти почуваєшся?
Так, наче все буде чудово.
Ніхто ж не проти?
Давно слід було.
-Ходімо. Запізнимося. -Не можу знайти ключі.
Перевірю записи.
Ось вони.
Добре. Ходімо.
Привіт.
Радий бачити. Що я пропустив?
Вибачте.
Гільдо!
Схоже, твоя зупинка.
Переклад субтитрів: Олена Стародуб