KAPITEL 8: FEERNAS Ö
Så där ja, tillbaka i Tofoten.
-Ah, doften av din fasters potatisbullar. -Vi ska ju inte till faster Astrid.
-Varför inte? -Hon skulle bara försöka stoppa oss.
Det var ju det jag hoppades på.
-Jag vill låna en kostym. -En kostym?
En snygg kostym. Och skor.
Kom igen, svara!
-Hur kunde du berätta? -Jag kunde inte ljuga för Johanna.
Det står inget i vänskapsavtalen om såna här lojalitetskonflikter.
-Hon svarar inte. Jag får lov att åka dit. -Fantastisk idé!
-Jag sitter fram! -Inte ni. Det var ni som lät henne åka.
Passa huset och tänk på vad ni har gjort.
Jag sa åt dig att inte berätta.
Kom igen.
Ja!
Den här vägen.
Vad är det?
Jag vill nog inte gå närmare. Det är nåt med den där grejen.
Det är inte du som ska in i den, utan Hilda.
David, jag behöver dig.
Okej.
-Skumt. -Vad är skumt?
Hålen från när vi grävdes ut är borta.
Nån kanske fyllde igen dem. En trädgårdsmästare? En jord...person?
Kom igen. Vi måste plocka bort alla de här.
-Allihop? -Varenda en.
Det blir nog annorlunda nu.
Ja, men jag har min fasters amulett, och då klarar jag mig.
Ge mig en radio.
-Vi stannar här. -Ni är bäst.
Okej, minns ni planen?
-Hör ni mig? -Vi hör dig.
-Nu då? -Vi hör dig fortfarande.
-Vi kan faktiskt se dig. -Jaha.
Nu då?
-Japp. -Nu då? Nu?
Hör ni? Frida, är du där?
Vi är här, Hilda. Du slutade svara.
Jag är nog här.
-Är du okej? -Jag mår bra. Allt är bra.
Jag går nu. Jag hör av mig när jag behöver grävas ut.
Okej, David, nu är det bara att… Vad gör du?
Ser till att jag inte råkar gå in där. Jag tänker aldrig släppa det här.
Nej, inte nu!
Okej.
Jag vet. Det här stället skrämmer mig med.
Jag vet inte om vi kommer nånstans. Nåt borde ha hänt vid det här laget.
Är du hungrig?
Varsågod, gubben.
Det är amuletten. Den skyddar mig från det jag försöker nå.
Det kan vara en usel idé, men jag har ingen annan.
Aj!
Vad var det där?
God kväll, frun.
Det är så kusligt här ute.
Vart för den oss?
Ett nät? Jag undrar vem som satte upp det.
Va?
Hallå!
Bort med dig!
Kvist!
-Släpp mig! -Hilda!
Det är jag.
Pappa? Pappa!
Kvist! Vi måste rädda honom.
Victoria van Storm.
Ja, du var jätteduktig. Jag ska borsta alla dina tänder sen.
Föreställ dig min förvåning när jag i min kikare
såg ditt blåa lilla huvud guppa mot mig. Sen säger Anders att du är hans dotter.
-Vad gör du här? -Jag kom för att rädda dig.
Kom du hit själv? Fördes du inte hit?
Va? Jag kom genom gränslandet och tog båten.
-Gränslandet? -Genom fekullen. Jag tog tåg till Tofoten.
Kom du hit från Tofoten?
Vi har inte tid med sånt där. Se så, rör på påkarna.
Fort, in med er. Välkomna.
Det var nära ögat.
Titta.
Vad gör de?
Jag vet inte. De verkar ofarliga, fast lite äckliga.
Men om de ser en kommer de andra.
-Vilka är de andra? -De som tog hit mig.
När trollet jagade mig vid slottsruinen trodde jag att det var kört.
Jag hade ingen utväg. Men just när trollet skulle sätta tänderna i mig
kände jag armar omkring mig, och jag drogs baklänges, bort från trollet.
Bort från allt. Sen var jag här.
Strax därpå träffade jag Victoria.
Hon har byggt ett slags sändningssystem, och vi har försökt kontakta omvärlden.
Eller i alla fall jag.
-Jag fick ditt meddelande. -Så du blev inte bara dumpad här?
Nej, jag kom ju genom fekullen. Mina vänner väntar på att gräva ut oss.
Bra att du tog med en båt.
Du, Hilda…
Jag vet att jag inte fanns där för dig och din…
Det är okej. Vi behöver inte ta det nu.
Okej. Tack för att du kom.
-Vet din mamma om att du är här? -Nej, men hon har nog listat ut det nu.
Då har vi bråttom. Sitt kvar, du. Jag ska se till att båten är sjöduglig.
-Oj. Hilda. -Det var inte meningen att störa.
-Tack för att du räddade min pappa. -Äsch, det var så lite.
Jag kunde ju inte låta honom drunkna, eller hur?
Så är det väl.
Men det känns delvis som mitt fel att du blev skeppsbruten här.
Flicka lilla, att komma hit var det bästa som kunde ha hänt mig.
En märklig ny värld, full av vetenskapliga mysterier att lösa.
Nej, det var ödet som förde mig hit.
Och det var ödet som förde oss samman igen.
-Vad är det här för torn? -Fascinerande, va?
Jag trodde att det var ett tempel, men det verkar vara en mottagare.
Jag förstärkte den för att få ut mina sändningar.
Jag känner inte till dess egentliga syfte.
Men det är en underbar plats att observera vädret på. Eller hur?
Lättare än jag trodde.
Det är så ödsligt.
Det var inte så här jag föreställde mig att det skulle se ut.
Var tror du att vi är?
Vet du inte det? Vi är i Felandet.
Felandet? Verkligen inte.
Du råkar vara en av de första besökarna
i den stora örepubliken Van Stormia!
Åh, nej!
Jag tror att det där kanske är Felandet.
Hilda!
-Kom, gubben. -Vänta! Stanna här tills det är säkert.
Nej, vi måste gå nu. Jag vet det bara.
Hilda!
-Vi tar oss till stranden. -Duger båten?
Det måste den göra.
-Jag knuffar ut er. -Följer du inte med?
-Jag får inte plats. -Jodå. Vi trycker ihop oss.
Och åka hem till vad? Vi vet båda två att det inte går.
Va?
Dessutom behöver Van Stormia mig.
Behöver oss.
-Tills nästa gång vi ses, då. -Lyssna på mig på radion!
Det ska jag.
Du anar inte hur skönt det är att slippa den där skallen.
-Har den två ben? -Nej.
-Tre ben? -Nej.
Har den en lång, dreglande tunga?
David, jag sa att det var en grönsak.
-Har den en kort, torr tunga? -Nej.
-Är det... Hildas mamma! -Jag tror inte att du förstår reglerna.
Frida! David!
-Klart att ni är här. -Förlåt. Hilda sa att det var enda sättet.
-Har hon… -Ja. Hon gick in.
-Vi måste gräva ut henne. -Nej!
Vi har en plan. När hon är redo att grävas ut anropar hon oss.
Vi gräver ut henne nu! Ni inser nog inte hur allvarligt det här är.
Pappa?
Fortsätt paddla.
-Pappa? -Fortsätt paddla.
Ni är de där från mina drömmar, eller hur?
Hilda.
Är ni feer?
Är det nån där, eller är ni ett par tomma mantlar?
-Hilda. -Vad vill ni oss?
Hilda! Vi närmar oss. Kom igen!
Vi tar i allt vi har.
Håll i dig!
Där är stranden. Nästan framme!
-Nån eller nåt vill inte att vi åker. -Vi behöver nog inte gå mycket längre.
-Frida! -Hilda, är det du?
Hör du mig? Jag är tillbaka, med pappa. Gräv ut oss nu.
Frida! David!
Nej!
-Det går inte. Vad ska vi göra? -Ge mig väskan.
Kan du en trollformel? Är det inte farligt att hitta på egna trollformler?
Jo.
Gatt Grund Bregoa!
Skulle nåt hända nu?
Vi borde vara ute nu. De fick nog inte meddelandet.
Den blir starkare.
-Var är hon? -Jag vet inte!
Gatt Grund Bregoa!
Hilda!
Nej!
-Jag har dig! -David!
Kom igen!
-Hilda! -Stäng den! Nu!
-Jag kan inte! Din mamma! -Vad är det med henne?
-Är hon inte med dig? -Varför det?
-Hon ville gräva ut dig. -Va?
Vi försökte stoppa henne. Hon gick in.
Nej… Nej!
Vänta! Jag vet vad du tänker, men din mamma kommer säkert när som helst.
Hör ni! Jag vet inte hur länge jag orkar göra det här.
Til Mottuku!
Til Mottuku.
-Frida! -Frida!
Frida, vakna! Kom igen!
-Förlåt! -Hilda, nej!
Kom igen, vi gräver!
Nej… Nej!
Nu är jag väl här.
Mamma!
Om det är Pooka igen, som vill ha en fluga…
Vi behöver hjälp. Och några potatisbullar.
Hon behöver bara vila för att återhämta sig.
Några gram torkad papyrus, ett par myntablad,
en tesked lila tistelpulver. Allt finns i skafferiet. Då blir hon bra.
-Det ska jag nog klara av. -Duktig pojke.
-Du bestämmer medan jag är borta. -Ger du dig av?
Om du behöver nåt annat, fråga Loam.
-Astrid. -Anders.
Vänta. Ska jag…?
Mamma?
Någon?
Hallå?
Är du okej?
Är du en fe?
-Nej. Jag kom precis hit. -Jaha. Då kan du nog inte hjälpa mig.
-Med vad? -Det är så stort här. Jag går jämt vilse.
-Jag vet inte var jag ska leta. -Det är okej. Vad letar du efter?
-Mina föräldrar. -Skämtar du?
Jag med. Jag letar efter min mamma.
-Konstigt. Men då är vi vilse båda två. -Vi kan ju vara vilse tillsammans.
-Vi sitter i samma båt. -Försökte din mamma lämna dig?
Och åka till feernas rike utan att ta farväl?
-Nej, hon… -Då sitter vi inte i samma båt.
Men det vill jag gärna.
-Var är alla feer? -Vi kanske skrämmer iväg dem.
Nyanlända var vanliga förr i tiden, men inte sen ön började förfalla.
-Förfalla? -Stanna.
Varför det?
-Ön vill inte att vi ska gå ditåt. -Nej.
Glöm feerna. Förutom blommor och svampar
och vad nu det här är har jag inte sett nåt levande här.
Alla magiska varelser kommer visst härifrån. Men feerna drev bort dem.
De flesta, i alla fall.
-Hur kan du veta så mycket om det här? -Jag vet inte.
-Går den att äta, tror du? -Jag hoppas verkligen det.
Den är jättegod.
-Fin mantel. -Tack. Det var en födelsedagspresent.
-Fin tröja. -Tack. Mamma stickade den åt mig.
-Min mamma. -Titta!
Ursäkta mig?
Hej.
Tack för ingenting!
Lyssna.
-Det där var kul. -Jag blev trött bara av att se på.
Det här blir bra.
Det blir inte så mörkt.
Det sägs att solen aldrig går ner i Felandet.
Jag undrar vad vi ska göra imorgon.
Kan du lägga av? Det där hjälper inte.
Du, jag är ledsen.
Förlåt!
Kvist, kan du sluta med det där?
Ledsen, men det där ger oss inte tillbaka henne.
Hallå!
-Är du okej? -Min mamma var här.
Var det där…? Kom igen!
Mamma!
Astrid? Hur kan du vara här?
Mamma? Pappa?
-Hallå… -Förlåt, min kära.
Snälla! Lämna mig inte igen!
Aj!
Hilda!
Ta min hand!
-Vad är det? -Jag känner igen mig.
Du!
Hilda.
Vem är du?
Mamma? Pappa?
Vår lilla flicka.
Johanna.
-Mamma? -Hilda?
Vem…? Va?
Det här är dina morföräldrar.
Mina morföräldrar? Men du sa aldrig nåt.
Nej, jag hade glömt det. Hur kunde jag glömma?
Ni lämnade mig. Ni övergav mig.
-Joanna. -Så var det inte.
Jag var tio, och ni lämnade mig för att komma hit.
Astrid?
-Du! -Johanna, jag…
Du gjorde nåt. Nån sorts femagi.
För att få mig att glömma. Glömma allt om vem jag var.
Vi…
-Vi kan förklara. -Om du låter oss visa dig.
Oj!
Phin, vad gör du? Kom nu, innan hon hör oss.
-Vi måste gå! -Hon har redan sett oss.
Du ser lustig ut. Jag heter Lydia. Vad heter du?
Phinium.
Lustigt namn.
Det här är min syster, Astrid.
Två stycken. Jag har aldrig träffat några som ni.
Vill du leka med oss?
Från den dagen, trots att vi inte fick umgås med människor,
lekte vi tillsammans när vi smög in i övervärlden. En hemlig vänskap.
Hallå där!
Oj!
Och tiden gick.
Jag slutade komma, men Phinium stannade i människornas värld
under allt längre perioder.
Phinium!
Det har gått månader. Varför kom du inte tillbaka?
Hur kunde du?
Det blir allt svårare att komma och gå. Snart kanske det inte går.
Hur ska du ta hand om barnet om du inte kan lämna ön?
-Jag ska inte tillbaka till Felandet. -Va?
Om jag far hem kanske jag inte kan återvända. Och jag kan inte ta med Lydia.
Om du stannar här kanske vi aldrig ses igen.
Bo med oss. Vi har alltid tyckt om att vara här, och som läget är där…
-Ett liv i exil. -Men tillsammans.
Jag saknar dig, Astrid.
Vi måste hitta ett större hus.
Och så föddes du, Johanna. Och ett tag gick det bra.
Men du blev sjuk.
Hon blir sämre.
Det vet vi inte. Vi gör ju som läkarna sa.
Men det kommer inte att funka. Den här sjukdomen är inte normal.
-De har försökt med allt. -Inte allt.
Det var min idé.
Dina föräldrar bad ön om hjälp, och ön svarade.
Jag räddar flickan, på ett villkor.
Vad som helst.
Om tio år återvänder jag, och då ska ni ge mig flickan.
-Nej! -Det går inte.
Så lyder avtalet,
och det är mer rättvist än ni har rätt att förvänta er.
Mot bättre vetande…
…accepterade vi.
Men de tio åren gick fort.
De fick inte ta dig.
Vi slöt ett nytt avtal.
Vi gick i ditt ställe.
Mamma? Pappa?
Du stannade hos människorna med Astrid.
Men vi visste att du skulle försöka komma efter oss. Så…
Så ni fick mig att glömma. Tio år…
Hur kunde du hålla det hemligt så länge?
Jag ville skydda dig, och bespara dig lidandet av att ha förlorat dem.
Jag hade fel.
Jag minns allt.
Jag är hemskt ledsen, Johanna.
Ni menar alltså att jag är en fe!
En fjärdedel fe.
Jag är en fe!
En fjärdedel fe, Hilda.
Tänk när de andra får höra att jag är en fe. En riktig fe, och…
-Vad är det? -Vi kan väl inte återvända?
Avtalet är brutet. Förälder och barn har återförenats.
Vad menar du?
Ni får aldrig lämna den här ön.
Hilda?
Oroa dig inte, mamma. Vi hittar en utväg. Som vi alltid gör.
Vi pratar med den som styr över ön. Eller så hittar vi en hemlig väg…
-Nej, Hilda. Inte den här gången. -Men vi måste försöka.
Saknar du fortfarande vildmarken?
Ibland. Inte lika mycket som förr. Gör du?
Mer än jag vill erkänna.
Nåt med det livet lockar mig fortfarande. Det har det alltid gjort.
Kolla in det här stället, det är otroligt.
Och det är som att återvända till en enklare tid.
Tiden då vi vandrade i bergen och upptäckte bäckarna, skogen och klipporna.
Bara du och jag.
Den här gången kan vi göra det som en riktig familj.
Va? Konstigt. Den här hängde inte här förut.
Kvist?
David?
Hur mår du?
Inte illa.
Jag drömde nåt.
Var är Kvist?
Det luktar gott.
Det är din mammas favoritfrukost. Pannkakor.
Sen när då?
-Var hittar du ingredienserna? -Ön ger oss dem.
De här är till frukostpicknicken.
Här!
-Så fräckt! De började utan oss. -Du har fått tillbaka din aptit.
-Oj, förlåt. -Kan jag lära mig det där?
I sinom tid. Min syster verkar minnas det nu.
-Du får åka med mig. -Nej, jag gillar att klättra.
En äventyrare, precis som din mor.
Jag har pannkakor. -Min favorit. Hit med dem.
-Toppen. -Okej…
Jag längtar.
Jag vet inte vad du tror dig hitta eller vad du planerar, men jag avråder från det.
Jag vet att du inte litar på mig just nu, men låt oss vänta,
åtminstone till efter frukosten, innan vi gör nåt förhastat.
Varför ser de ut så där? De borde vara äldre.
Inget här är som det ser ut.
Vi ser allt genom en slöja, bestående av vad ön tror att vi vill se.
-Kvist! -Kvist!
-Han blev sur på mig. Bara han inte rymde. -Vi måste hitta honom!
Minns du när du skulle välja picknickplats?
Rakt ovanpå ett vittrahål. Det minns jag.
Den picknickfilten var riktigt ful i mun.
-Är du okej, Hilda? -Jadå.
-Jag får aldrig träffa mina vänner igen. -Det stämmer inte riktigt.
Låt oss visa dig nåt.
De flesta feer har glömt var de kom ifrån.
Föddes de här eller togs de från fastlandet?
-För hur länge sen? Vilka är deras familj? -Så hemskt.
Vi lärde oss tekniker för att bevara våra minnen.
Så vi har lite kunskap om ön och hur den fungerar.
Därför känner vi till det här stället.
Ett vakttorn?
-Vad är det här för ställe? -Kom upp. Det är okej.
Verktyget som feer använde för att föra bort människor
utan att besöka fastlandet.
När behovet av nya feer minskade togs vakttornen ur bruk,
och deras funktion glömdes bort.
Kära nån!
Va?
Kvist?
Frida? David!
Såg du honom?
-Varför ser vi det här? -Hon ser dem hon tänker på mest.
När du kom in i gränslandet visste vi var vi skulle leta.
-Men det var så här vi kunde se dig. -Och så här tog vi hit din far.
Det var inte planerat, men han var i knipa, så vi hjälpte honom.
Kan vi använda den för att resa mellan världar?
Det är en kidnappningsmaskin. Dess enda funktion är att ta.
Kvist. Han är med Loam.
-Han är inne i huset! -Va?
-Kan vi ta hit honom? -Om ni vill det.
Vad tycker du? Då kanske allt det här skulle kännas okej?
Nej. Nej!
-Vi borde inte hitta sätt att få hit folk. -Hilda!
Det här är inte rätt. Jag vet varför du vill stanna.
Men alla letar efter oss. Vi måste göra allt vi kan för att ta oss tillbaka.
Loam, får vi prata med Kvist? Vi vet att han är där.
Kvist?
Förlåt. Du vill ju bara ha tillbaka Hilda.
Det är därför vi är här. Vi behöver dig.
Låt mig visa dig.
Okej, Kvist. Gör din grej.
-Vad gör du? -Jag gör honom mer högljudd.
Latta Hatt!
Va?
Hilda, vart ska du?
Jag ska prata med de som styr här och övertala dem att släppa oss.
-Det funkar inte så. -Du kan inte resonera med det.
Jag pratar med henne.
Hilda.
Jag vet att det är en svår situation.
Det här stället är en dröm. Det är inte verkligt. Och de där?
De är trevliga, men de är ett minne. Inget har förändrats för dem sen de kom hit.
Om vi stannar blir det så för oss med.
Aldrig nånting nytt.
-Det här är allt som kommer att finnas. -Är det verkligen så hemskt?
Tänk på vad du säger!
Hon är 13 år gammal, Johanna.
Vad är det där?
-Är det normalt? -Nej. Jag har aldrig sett nåt liknande.
Det har jag.
-Det är hjorträvarna. -Hur kan de vara här?
De flesta magiska varelser kommer ju från Felandet.
De kan ta sig mellan världarna. Det är vår chans att ge oss av!
Frida?
-Hejsan. -Det där var inte alls läskigt.
-Tror du att Kvist lyckades? -Det gjorde han säkert.
Jag tänker mer på om nån av dem kommer tillbaka.
Fascinerande.
Ön kommer aldrig låta dem åka.
-Inte när den har ett anspråk på Johanna. -Låt mig sköta det. Jag har en plan.
Va?
-Hilda har rätt. Ni måste ge er av. -Mamma?
Jag hittade er nyss. Jag vill inte förlora er igen.
Jag hittade så mycket här. Jag har återfått mitt förflutna.
Men jag tänker inte beröva dig din framtid. Vår framtid.
Menar du…?
Astrid, vad är planen? Jag kan följa med.
Du måste hjälpa dem. De kommer att behöva dig.
-Astrid. -Vi ses igen, min bror.
Vad väntar ni på? Rör på påkarna nu.
Då var det väl dags.
Är du redo?
-Redo. -Håll dig nära, vad som än händer.
Vi får skynda på. Ön kommer att försöka stoppa oss.
Okej.
Nu sticker vi hem!
Det saknade barnet återvänder.
Det är inte ofta en av mina egna
vågar sig så här långt bort från solen.
Du ser inte frisk ut.
Landet försvagas. Ändå återvänder du.
Vad söker du?
Jag ber dig att byta ut ditt anspråk på Johanna, och ta mig istället.
-Ett byte. -I själva verket kräver jag det!
Din begäran avslås.
Och ditt krav uppskattas verkligen inte.
Kvist!
Ett anspråk är ett anspråk.
Våra avtal måste upprätthållas, sådan är tingens ordning.
Se på dig. Du är döende. Du behöver inget nytt blod.
Du vill inte ens ha det. Du följer reglerna för att du är fast
i en förvriden, uråldrig rutin.
Nu räcker det!
Vägen är vägen. Du har inget att förhandla med.
En sak har jag. Mitt liv.
Hilda, vi…
Vi flyger!
-Vad gör de? -De hade aldrig kunnat följa med oss.
Tack.
-Frida. -Va?
Kom!
Tack!
Vi klarade det. Vi är verkligen tillbaka! Mamma?
Det är okej. Jag är bara… Jag mår inte så bra.
-Mamma, vad är det? -Jag mår bra.
Sjukdomen från när du var barn. Vad ska jag göra?
Ditt liv.
Ett frivilligt blodsoffer, det äldsta av alla förhandlingsmedel.
En själ för en själ.
Du kan inte förneka att du vill ha det.
Du har rätt.
Det kan jag inte.
-Phin? -Va?
-Där är de! -Hilda!
Hilda, du kom tillbaka!
Johanna? Vad har hänt?
Vi borde inte ha gett oss av.
Förlåt, mamma. Allt det här är mitt fel.
Nej, Hilda.
Det är bara lite ditt fel, och mest din pappas.
Mamma?
Du lurade oss verkligen.
Är du…? Hur mår du?
Jag mår bra. Jättebra, faktiskt.
Hejsan.
Faster Astrid gjorde det på nåt sätt! Hur tror du att hon gjorde det?
-Är du okej? -Det känns konstigt att hon inte är där.
Herr Pooka?
Astrid är inte hemma. Hon kommer inte att finnas här längre. Jag är ledsen.
Jaha.
Har nån av er en stor trähammare? Och en ananas?
Nej, och det har inte jag heller, så bort från min veranda.
-Faster Astrid? -Skönt att ni kom tillbaka oskadda.
Hur kan du vara här? Vad hände?
Jag tänker inte stå här och berätta det. Kom in. Jag sätter på ugnen.
Det är det bästa jag har hört idag.
Hallå!
Jag önskar att de kunde ha följt med. Jag fick morföräldrar, men förlorade dem igen.
Vi har inte förlorat nåt. En del av mig ville stanna kvar där,
men nu vet vi att de är där och vakar över oss.
Vad hände egentligen? Vi trodde att du bytte ditt liv mot vår frihet.
Det gjorde jag. Jag försökte i alla fall.
Ursäkta mig. Jag kunde inte låta bli att höra vad ni sa.
Har jag rätt i att nån vill byta plats?
Jag letar efter en ny bostad.
Skulle du vara intresserad av en överenskommelse?
Så anspråket vidarebefordrades till en frivillig.
Och jag blev jag utslängd.
Förvisad för alltid. Så går det om man är uppstudsig mot de som är äldre.
Victoria van Storm? Felandet vet inte vad som väntar.
-Äntligen! -Det luktar gott.
-Vill nån ha lite te? -Det ser jättegott ut.
-Hur mår du? -Som om allt kommer att bli bra.
Jag tar för mig.
Det var på tiden.
-Kom nu. -Jag hittar inte mina nycklar.
-Jag kollar mina anteckningar. -Här!
Okej, nu drar vi!
Hej.
Den stora korpen!
Kul att se dig. Vad har jag missat?
Ursäkta.
Hilda!
Här ska du visst av.
Undertexter: Mattias R. Andersson