KAPITTEL 8: FEENES ØYjempe
Her er vi i Tofoten igjen.
Jeg lukter din tantes potetkaker.
Vi skal altså ikke til tante Astrid.
Hvorfor ikke?
Hun vil hindre oss i å gjøre det vi skal.
Ja. Det var det jeg håpet på.
Jeg vil låne en dress.
En dress?
En stilig dress. Og sko.
Kom igjen. Ta telefonen.
-Utrolig at du sa det. -Hjalp Hilda, løy ikke for Johanna.
Ingen klausul i venneavtalen omhandler slik delt lojalitet.
Hun svarer ikke. Jeg må dra dit selv.
Fantastisk idé.
Forsetet, takk!
Ikke dere to. Det var dere som lot henne gå.
Pass huset og tenk over hva dere har gjort.
Du skulle ikke sagt noe.
Kom igjen.
Ja.
Denne veien.
Hva er det?
Jeg tror ikke jeg vil gå nærmere.
Det er noe med den greia.
Det er ikke du som går inn, men Hilda.
David, jeg trenger deg.
Ok.
-Rart. -Hva er rart?
Hullene vi ble gravd ut av, er vekk.
De kan ha blitt fylt inn.
En gartner eller en jordperson?
Vi setter i gang. Vi må ta ut alle disse.
Alle sammen?
Hver eneste en.
Dette blir annerledes enn sist.
Ja, men så lenge jeg har tantes amulett, går det bra.
Gi meg en walkie.
Vi venter her.
Dere er best. Greit. Husker dere planen?
Hører dere meg?
Vi hører deg.
Hva med nå?
Hører deg ennå.
Vi kan faktisk se deg.
Nå da?
-Ja. -Nå?
Dere? Frida, er du der?
Vi er her. Du sluttet å svare.
Jeg er gjennom.
-Er alt i orden? -Bare bra. Jeg er ok.
Jeg går nå. Dere hører fra meg når jeg må graves ut.
Ok, David. Vi må…
Hva gjør du?
Passer på at jeg ikke går inn der ved et uhell.
Jeg gir slipp på dette, uansett.
Nei! Ikke nå.
Akkurat.
Ja, gutt. Dette stedet skremmer meg også.
Jeg vet ikke om vi kommer noen vei.
Jeg trodde noe skulle skjedd nå.
Er du sulten?
Vær så god.
Det er amuletten.
Den beskytter meg fra det jeg prøver å nå.
Kanskje en dårlig idé, men den eneste jeg har.
Au!
Hva var det?
God kveld, frue.
Det er så skummelt her ute.
Hvor fører den oss?
Et garn? Lurer på hvem som la det her.
Hva?
Hei!
Kom deg vekk.
Kvist!
-Kom deg vekk! La meg… -Hilda!
Det er meg.
Pappa?
Kvist! Vi må få tak i ham.
Victoria Vanstorm.
Ja, du var veldig flink.
Jeg pusser tennene dine senere.
Jeg ble overrasket da jeg gjennom kikkerten
så det blå hodet ditt komme mot meg.
Og så sier Anders at du er datteren hans.
Hva gjør du her?
Jeg vil redde deg.
Kom du alene? Ble du ikke ført hit?
Jeg kom gjennom grenselandet og tok båten.
Grenselandet?
Fetuen. Jeg tok Tofoten-toget.
Kom du hit fra Tofoten?
Dette er ikke riktig tid for småprat. Raska på.
Fort. Alle må gå inn. Velkommen.
Oi!
Det var nære på.
Se.
Hva gjør de?
Jeg vet ikke. De virker harmløse, om enn litt ekle.
Men hvis de ser deg, kommer de andre.
Hvem er de?
De som tok meg hit.
Da trollet kom etter meg i slottsruinen,
trodde jeg døden kom.
Jeg hadde ingen steder å gå.
Men rett før det store trollet spiste meg,
kjente jeg armer rundt meg,
som om jeg ble dratt baklengs vekk.
Vekk fra alt.
Så var jeg her.
Like etterpå møtte jeg Victoria.
Hun har lagd et kringkastingssystem.
Vi har prøvd å kontakte utsiden.
Eller jeg har gjort det.
Jeg kom etter meldingen din.
Så du ble ikke dumpet her?
Nei. Jeg sa jeg kom gjennom fetuen.
Vennene mine skal grave oss ut.
Bra du tok med en båt, da.
Hør her, Hilda…
Jeg vet jeg ikke har vært der for deg…
Det er ok. Du trenger ikke si dette nå.
Akkurat.
Takk for at du kom og fant meg.
Vet din mor at du er her?
Nei, men hun har sikkert skjønt det nå.
Da må vi iallfall skynde oss.
Vent her. Jeg gjør båten sjødyktig.
-Å. Hilda. -Jeg mente ikke å forstyrre deg.
Takk for at du reddet faren min.
Å, det var da så lite.
Jeg ville ikke la en med-skipbrudden drukne.
Nei vel.
Men jeg føler likevel
at det er litt min feil at du er skipbrudden.
Å komme hit var det beste som kunne skjedd meg.
En underlig, ny verden full av vitenskapelige mysterier.
Det var skjebnen som brakte meg hit.
Og uten tvil har skjebnen ført oss sammen igjen.
Hva er dette tårnet?
Fascinerende, ikke sant?
Jeg trodde det var et tempel,
men det virker som en slags mottaker.
Jeg har forsterket den for å overføre sendingene.
Jeg vet ikke hva den egentlig er til.
Men det er et flott sted å observere været.
Syns du ikke?
Lettere enn forventet.
Det er så øde.
Jeg forestilte meg ikke stedet sånn.
Hvor er det du tror vi er?
Vet du ikke? Dette er Feenes Rike.
Feenes Rike? Unnskyld meg?
Du er faktisk en av de første besøkende
til den store øyrepublikken Vanstormia.
Hva?
Å, nei.
Jeg tror det er Feenes Rike.
Hilda!
-Kom, gutt. -Du kan vente her ute
til det er trygt.
Nei. Vi må dra nå. Jeg bare vet det.
Hilda!
Vi drar til stranden.
Er båten ok?
Den må det.
Jeg gir dere en dytt.
Vent, kommer du ikke?
Det er ikke plass.
Jo. Vi kan sitte tettere.
Og dra tilbake til hva?
Vi vet begge at det ikke vil fungere.
Dessuten trenger Vanstormia meg.
Trenger oss.
Vi møtes igjen en gang.
Hør etter meg på radioen.
Det skal jeg.
Jeg er så glad for å være borte fra den skallen.
Har den to bein?
Nei.
Tre bein?
Nei.
Har den en lang tunge?
David, jeg sa det var en grønnsak.
Har den en kort, tørr tunge?
Nei.
Er det Hildas mor?
Du forstår visst ikke leken.
Frida! David!
Ja, dere er her.
Beklager. Hilda sa det var den eneste måten.
Har hun…
Ja. Hun gikk inn.
Hun må ut.
-Nei! -Nei! Vi har en plan.
Hun gir beskjed med denne når hun er klar.
Vi graver henne ut nå.
Dere forstår visst ikke alvoret.
Pappa.
Fortsett å padle.
Pappa.
Bare fortsett å padle.
Det er dere fra drømmene mine, sant?
-Hilda. -Hilda.
Er dere feer?
Er dere bare et par tomme kapper, eller?
-Hilda. -Hilda.
Hva vil dere oss?
Hilda! Vi nærmer oss. Kom igjen.
La oss gi alt vi har.
Hold deg fast.
Der er kysten. Straks fremme.
Noen eller noe vil ikke at vi skal dra.
Vi er der kanskje snart.
David! Frida!
Hilda, er det deg?
Hør. Jeg er tilbake, med min far.
Grav oss ut nå.
Frida! David!
Å, nei.
-Vi kan ikke grave. Hva gjør vi? -Gi meg bagen.
-Har du magi mot det? -Nei.
Å finne på magi er et farlig regelbrudd.
Ja, riktig.
Gatt Grund Bregoa!
Skal noe skje?
Vi burde ha blitt dratt ut. De fikk ikke beskjeden.
Det blir sterkere.
Hvor er hun?
Jeg vet ikke!
Gatt Grund Bregoa!
Hilda!
Nei!
Jeg har deg!
David!
Kom igjen!
Hilda!
Lukk den! Nå!
Jeg klarer ikke!
Moren din!
Hva med henne?
-Er hun ikke med deg? -Nei.
Hun ville få deg ut.
Hva?
Vi klarte ikke å stoppe henne.
Nei.
Vent. Jeg vet hva du tenker,
men moren din kommer tilbake snart.
Dere! Jeg orker ikke stort mer.
Til Mottuku!
Til Mottuku.
-Frida! -Frida!
Frida, våkne. Kom igjen.
Beklager.
Hilda, nei!
Kom. Vi graver!
Nei.
Det er vel her, da.
Oi.
Mamma!
Hvis det er Puka igjen som ber om en sløyfe…
Vi trenger hjelp.
Og noen potetkaker.
Hun trenger bare litt hvile.
Et par gram tørket siv, et par mynteblader
og en teskje lilla tistelpulver. Det er i skapet.
Det fikser henne.
Tror jeg har det.
Du er en god gutt. Du har ansvaret mens jeg er borte.
Vent. Skal du dra?
Skulle det være noe mer, spør Loam.
Astrid.
Anders.
Vent. Skal jeg…
Mamma?
Noen?
Hallo.
Går det bra?
Er du en fe?
Nei. Jeg kom nettopp.
Å. Da kan du nok ikke hjelpe meg.
Hjelpe med hva?
Det er så stort her. Jeg går meg vill.
Vet ikke hvor jeg skal se.
Det går bra. Se etter hva?
Foreldrene mine.
Tuller du?
Jeg også leter etter moren min.
Merkelig. Men det betyr at vi begge er fortapte.
Sammen. Vi er visst i samme båt.
Prøvde din mor å dra fra deg?
Prøve å snike seg inn i feriket uten avskjed?
Nei, det var ikke sånn.
Da er vi ikke i samme båt.
Men jeg vil det.
Oi!
-Hvor er alle feene? -Kanskje vi skremmer dem.
Nyankomne har vært et vanlig syn, men ikke siden øya forfalt.
Forfalt?
Stopp.
Hvorfor?
Øya vil ikke at vi skal gå den veien.
Nei.
Glem feene.
Bortsett fra blomster og sopp og hva enn dette er,
har jeg ikke sett noe levende.
Alle magiske vesener kom herfra.
Sies det. Men feene drev dem vekk.
De fleste av dem.
Hvordan vet du alt dette?
Jeg vet ikke.
Er den trygg å spise?
Jeg håper virkelig det.
Den smaker utrolig.
Kappen din er veldig pen.
Takk. En bursdagsgave. Fin genser.
Takk. Mamma strikket den.
Mamma.
Se.
Unnskyld meg?
Hei.
Takk for ingenting.
Hør.
Det var gøy.
Slitsomt bare å se på deg.
Dette duger.
Det blir ikke mørkere.
Solen går visst aldri ned i Feenes Rike.
Jeg lurer på morgendagen.
Slutt! Det hjelper ikke.
Hei, jeg beklager.
Jeg beklager.
Kvist, kan du slutte med det?
Beklager, kompis. Det får henne ikke tilbake.
Hei!
Går det bra?
Moren min var her.
Var det… Kom igjen.
Mamma!
Astrid? Hvordan kom du hit?
Mamma? Pappa?
Hei!
Beklager, vennen.
Ikke forlat meg igjen.
Au!
Hilda!
Grip fatt!
Hva er det?
Jeg kjenner stedet.
Du.
Hilda.
Hvem er du?
Mamma? Pappa?
Veslejenta vår.
Johanna.
Mamma?
Hilda?
Hvem? Hva?
Dette er besteforeldrene dine.
Besteforeldrene mine? Du har ikke sagt noe.
Nei, jeg glemte det. Hvordan kunne jeg glemme det?
Dere forlot meg.
-Johanna. -Det var ikke sånn.
Jeg var ti år. Dere forlot meg for å dra hit.
Astrid?
-Du! -Johanna, jeg…
Du gjorde noe. Litt fe-magi.
For å få meg til å glemme alt om hvem jeg var.
Vi…
Vi kan forklare.
Bare la oss vise deg.
Oi.
Phin, hva gjør du? Kom igjen, før hun hører oss.
Vi må dra.
Hun har sett oss.
Du ser underlig ut. Jeg er Lydia. Hva heter du?
Phinium.
Morsomt navn.
Her er min søster, Astrid.
Det er to av dere. Jeg har aldri sett lignende.
Vil du leke med oss?
Fra den dagen,
selv om vi ikke fikk møte mennesker,
lekte vi sammen når vi dro til oververdenen.
Et hemmelig vennskap.
Hei!
Jøss.
Oi!
Og tiden gikk.
Så sluttet jeg å dra dit.
Men Phinium ble i menneskenes verden i lengre og lengre perioder.
Phinium.
Måneder har gått. Hvorfor kom du ikke?
Hvordan kunne du?
Det blir vanskeligere å komme og gå.
Snart går det kanskje ikke.
Hvordan forsørge barnet om du ikke kan forlate øya?
Jeg drar ikke tilbake.
Hva?
Du har rett.
Jeg kan kanskje ikke komme tilbake.
Jeg kan ikke ta med Lydia.
Hvis du blir her, ser jeg deg kanskje aldri igjen.
Du kan bli hos oss.
Vi har alltid likt å være her, og der…
…blir vi i eksil.
Men sammen.
Jeg savner deg.
Vi må finne et større hus.
Og så ble du født, Johanna.
Og alt var bra en stund.
Men du ble syk.
Hun blir verre.
Det vet vi ikke. Vi gjør som legene sa.
Det fungerer jo ikke.
Denne sykdommen er ikke vanlig.
De har prøvd alt.
Ikke alt.
Det var min idé.
Foreldrene dine ba øya om hjelp, og øya svarte.
Jeg skal redde jenta på én betingelse.
Hva som helst.
Om ti år kommer jeg tilbake, og dere må gi jenta til meg.
Nei.
Vi kan ikke.
Det er avtalen,
og mer rettferdig enn dere kan forvente.
Mot all vår fornuft…
…sa vi ja.
Men de ti årene gikk fort.
De fikk ikke ta deg.
Vi gjorde en ny avtale.
Vi tok din plass.
Mamma? Pappa?
Du ble i menneskeverdenen med Astrid.
Men vi visste at du ville prøve å komme etter oss. Så…
Dere fikk meg til å glemme.
Ti år.
Hvordan kunne dere holde det fra meg så lenge?
Jeg ville beskytte deg,
så du skulle slippe smerten ved å miste dem.
Jeg tok feil.
Jeg husker…
…alt.
Jeg er så lei for det, Johanna.
Så det du sier, er at jeg er en fe.
Du er delvis fe.
Jeg er en fe!
Vektlegg "delvis", Hilda.
Gleder meg til å fortelle at jeg er en fe.
En vaskeekte fe, og…
Hva er galt?
Det er vel ingen vei tilbake.
Avtalen er brutt. Foreldre og barn er gjenforent.
Hva mener du?
Du får aldri lov til å forlate denne øya.
Hilda?
Ikke vær redd. Vi finner en utvei.
Som vi alltid gjør.
Vi snakker fornuft med det som styrer stedet.
Eller en hemmelig sti.
Nei, ikke denne gangen.
Men vi må prøve.
Savner du fortsatt villmarken?
Noen ganger. Mindre enn før. Hva med deg?
Mer enn jeg vil innrømme.
Jeg tiltrekkes ennå av det livet.
Det har jeg alltid.
Se på dette stedet.
Det er utrolig, men det er også som å gå tilbake til en enklere tid.
Den tiden da vi vandret i åsene
og utforsket elvene, skogen og steinene. Bare du og jeg.
Men nå kan vi det som en ekte familie.
Så rart. Det ikke var der før.
Kvist?
David?
Hvordan går det?
Ikke så verst.
Jeg hadde en drøm.
Hvor er Kvist?
Det lukter godt.
Din mors favorittfrokost. Pannekaker.
Siden når?
Hvor får du ingrediensene?
Øya forsyner.
Kom. De er til frokost-pikniken.
Her.
Frekt! De har visst startet uten oss.
Appetitten er tilbake.
Å, beklager.
Kan jeg lære det?
Med tiden. Jeg ser at søsteren min husker.
-Jeg kan frakte deg. -Nei da.
Jeg liker å klatre.
En eventyrer, som moren din.
Jeg har pannekaker.
-Det beste jeg vet. -Oi!
-Flott. -Ok. Kom igjen.
Gleder meg.
Samme hva du vil finne, eller hva du planlegger,
så fraråder jeg det.
Jeg vet du ikke stoler på meg nå,
men la oss vente
til etter frokost før vi gjør noe forhastet.
Hvorfor ser de ikke eldre ut?
Ingenting her er som det ser ut.
Vi ser alt gjennom en tåke av det øya tror vi vil se.
Kvist.
Kvist!
Håper han ikke har rømt.
Vi må finne ham.
Husker du da du ville velge pikniksted til oss?
Og det var rett oppå et Vittre-hull. Jeg husker.
Jeg har aldri hørt et piknikteppe banne sånn.
Går det bra, Hilda?
Ja da.
Vondt å aldri få se vennene mine igjen.
Det er ikke sånn.
Vi viser deg noe.
De fleste feene har glemt hvor de kom fra. Enten født her eller tatt fra fastlandet.
Tidsrommet. Hvem familien er.
Det er forferdelig.
Noen lærte seg teknikker for å holde på minner.
Og holdt på kunnskap om øya og dens virke.
Derfor kjenner vi til dette stedet.
Et vakttårn.
Hva er dette?
Kom opp. Det går bra.
Det var et redskap fortidens feer bortførte folk med
uten å være på fastlandet.
Da behovet for nyankomne avtok,
gikk vakttårnene ut av bruk, og funksjonen ble glemt.
Milde måne.
Hva?
Kvist?
Frida? David.
Sett tegn til ham?
Hvorfor ser vi dette?
Hun ser de viktigste for henne.
Du måtte inn i grenselandet for at vi kunne lete.
Men det var slik vi kunne se deg.
Og slik vi brakte faren din hit.
Vi planla det ikke, men han var i trøbbel,
og vi kunne hjelpe.
Så vi kan bruke denne til å reise mellom verdener?
Det er en bortføringsmaskin.
Dens eneste funksjon er å ta.
Kvist. Han er med Loam.
Han er inne.
Hva?
Kan vi få ham hit?
Hvis du ønsker.
Hva sier du?
Kanskje det må til for at alt dette føles ok?
Nei.
Vi bør ikke ha bortføringsmåter.
Hilda.
Dette er ikke riktig.
Jeg vet hvorfor du vil bli.
Det er feil. De leter etter oss.
Vi må respektere det og komme oss tilbake til dem.
Kan vi snakke med Kvist? Vi vet at han er der inne.
Kvist?
Beklager kjeftingen. Du vil ha Hilda tilbake.
Vi trenger deg nå.
La meg vise deg.
Ok, Kvist. Gjør ditt.
Hva gjør du?
Jeg øker lydnivået hans.
Latta Hatt!
Hva?
Hilda, hvor skal du?
Jeg skal snakke med hva enn som driver stedet,
og få dem til å la oss gå.
Det fungerer ikke sånn.
Du kan ikke snakke fornuft.
Jeg tar praten.
Hilda.
Jeg vet at dette er vanskelig.
Dette stedet er en drøm. Det er ikke ekte. Og de?
De virker fine, men de er et minne.
De har ikke endret seg siden de kom hit.
Og det skjer oss om vi blir her.
Ingenting fornyes.
Dette blir alt som finnes for oss.
Er det virkelig så ille?
Tenk på hva du sier.
Hun er tretten år gammel, Johanna.
Hva er det?
Er det normalt?
Nei, jeg har aldri sett noe sånt.
Det har jeg.
Hjorterevene.
Hvorfor er de her?
Du sa selv at de fleste magiske vesener er herfra.
De kan ennå gå mellom verdener.
Vi kan komme oss vekk!
Frida?
Oi.
Hei.
Det var ikke skummelt.
Er Kvist ok?
Helt sikkert.
Jeg er mer bekymret for om noen av dem kommer tilbake.
Fascinerende.
Øya vil aldri la dem dra.
Den har krav på Johanna.
La meg ordne dette. Jeg har en plan.
-Hæ? -Hva?
Hilda har rett. Dere må dra.
Mamma?
Jeg vil ikke miste dere igjen.
Jeg fant så mye her.
Jeg har fått fortiden tilbake.
Men jeg skal ikke ta fra deg din fremtid. Vår fremtid.
Mener du…
Hva er planen? Jeg kan bli med deg.
Du må hjelpe dem. De vil trenge deg.
Astrid.
Vi møtes igjen, bror.
Hva venter dere på? Få ræva i gir og dra.
Da blir det vel sånn.
Er du klar?
Klar.
Hold deg nær meg, uansett.
Vi må være raske. Øya vil prøve å stoppe oss.
Greit.
La oss dra hjem.
Det savnede barnet er tilbake.
Det er ikke ofte en av mine egne er modige nok
til å gå så langt vekk fra solen.
Du ser ikke bra ut.
Landet svekkes. Men du kom tilbake.
Hva søker du?
Jeg ber om at du overfører livskravet fra Johanna til meg selv.
En byttehandel.
Jeg krever det faktisk.
Anmodningen avvises.
Kravet ditt er ikke verdsatt.
Kvist!
Et krav er et krav.
Sånn skal avtalene våre holdes.
Se på deg. Du er døende.
Du trenger ikke nytt blod.
Du vil ikke ha det.
Reglene gjelder fordi du står fast i en skrudd, eldgammel rutine.
Det holder!
Det er som det er. Du har ingenting å forhandle med.
Jeg har én ting. Livet mitt.
Hilda, vi…
Vi flyr!
Hva gjør de?
De kunne aldri blitt med oss.
Takk.
-Frida. -Hva?
Kom igjen.
Tusen takk!
Vi klarte det. Vi er tilbake.
Mamma?
Jeg bare føler meg ikke så bra.
Hva er galt?
Det er ok. Jeg er i orden.
Sykdommen fra da du var baby. Hva skal jeg gjøre?
Livet ditt.
Et villig blodsoffer,
det eldste av alle forhandlingskort.
En sjel for en sjel.
Du kan ikke fornekte ønsket om det.
Du har rett.
Jeg kan ikke det.
Phin?
Hva?
Der er de.
Hilda!
Hilda, du kom deg tilbake!
Johanna? Hva har skjedd?
Vi skulle aldri ha dratt.
Jeg er så lei for det, mamma. Dette er min feil.
Nei, Hilda.
Det er bare litt din feil, og mest din fars.
Mamma?
Vi trodde det verste.
Hvordan føler du deg?
Jeg føler meg bra. Flott, faktisk.
Hallo.
Tante Astrid klarte det! Hvordan tror du hun klarte det?
Går det bra?
Rart at hun ikke skal være der.
Mr. Puka?
Tante Astrid er ikke her.
Hun skal ikke åpne døren mer, dessverre.
Har noen av dere en stor trehammer?
Og en ananas?
Nei. De har ikke det. Ikke jeg heller, så du kan gå.
Tante Astrid?
Godt å se at dere kom trygt tilbake.
Hvordan havnet du her?
Jeg vil ikke forklare det på dørstokken.
Kom igjen. Gå inn. Jeg setter på ovnen.
-Gode nyheter. -Takk og pris. Jeg er sulten.
Hei.
De skulle vært med oss.
Jeg fikk og mistet besteforeldre på én dag.
Vi har ikke mistet noe.
En del av meg ville bli der for alltid, men vi vet jo at de er der nå
og passer på oss.
Fortell hva som skjedde.
Vi trodde du ga livet for vår frihet.
Ja. Jeg prøvde i hvert fall.
Unnskyld meg. Beklager.
Mente ikke å tyvlytte, men jeg hørte det.
Har jeg rett i å tro at noen vil bytte plass?
Jeg ser etter nytt losji.
Vil du tilfeldigvis være med på en avtale?
Så kravet ble gitt videre til en frivillig,
og jeg ble sparket ut.
Forvist for alltid.
Sånn går det når du svarer til de eldre.
Victoria Vanstorm.
Feenes Rike har mye i vente.
-Endelig! -Det lukter godt.
Vil noen ha te?
Dette ser godt ut.
Hva føler du?
At alt vil ordne seg.
Takk som byr.
Det var på tide.
-Vi kommer for sent. -Jeg finner ikke nøklene.
Sjekker notatene.
Har dem.
Greit. Vi drar.
Hei.
Godt å se deg. Hva har skjedd?
Beklager.
Hilda!
Her skal du av.
Tekst: Maria Schrattenholz