LUKU 8: HALTIASALO
Täällä taas Höttösissä.
Haistan jo isotätisi perunakakut.
Puhuimme tästä jo. Emme mene Astridin luo.
Miksemme?
Hän estäisi meidän aikeemme.
Jep. Sitä vähän toivoinkin.
Haluan lainata pukua.
Vai pukua?
Tyylikästä pukua ja kenkiä.
Vastaa nyt.
Menitkin lavertelemaan.
En voinut valehdella Johannalle.
Ystävyyssopimukseni velvoittavat minua uskollisuuteen.
Hän ei vastaa. Minun pitää mennä sinne itse.
Mahtava idea.
Otan etupenkin.
Ette te. Te annoitte Hildan lähteä.
Jäätte talonvahdeiksi miettimään tekoanne.
Minähän kielsin kertomasta.
Käynnisty jo. No niin.
Tuonne päin.
Mikä hätänä? -En halua tulla lähemmäksi.
Kammoksun sitä paikkaa.
Et sinä sinne mene vaan Hilda.
Tarvitsen sinua.
Hyvä on.
Outoa. -Ai mikä?
En näe kuoppia, joista meidät kaivettiin. -Ehkä joku silotti ne.
Vaikka puutarhuri tai joku maahemmo.
Hommiin. Irrotetaan kaikki onnenkalut.
Kaikkiko? -Joka ikinen.
Tämä eroaa viime kerrasta.
Totta. Pärjään, kunhan minulla on isotätini onnenkalu.
Anna radiopuhelin.
Olemme täällä.
Olette mahtavia. Muistatteko suunnitelman?
Kuuletteko minua? -Kuulemme.
Entä nyt? -Kuulemme vieläkin.
Näemmekin sinut.
Kuuluuko nyt?
Jep. -Nyt?
Kaverit. Frida, oletteko siellä?
Olemme täällä. Emme kuule kunnolla.
Taisin päästä läpi.
Kaikki hyvin? -Kaikki hyvin.
Menen nyt. Kerron, kun saatte kaivaa minut ulos.
No niin. Nyt sitten vain… Mitä sinä teet?
Varmistan, etten vahingossakaan eksy sinne.
En päästä tästä irti ilveelläkään.
Eikä! Ei nyt.
Just.
Tiedän, poika. Tämä on karmiva paikka.
Kierrämmeköhän me vain ympyrää? Odotin, että jotain olisi jo sattunut.
Onko nälkä?
Olepa hyvä.
Tämä onnenkalu suojelee minua siltä, mitä yritän etsiä.
Tämä voi olla huono idea, mutten keksi muutakaan.
Mitä se oli?
Iltaa, rouva.
Täällä on tosi pelottavaa.
Mihin paatti vie meitä?
Kukahan laittoi verkon tänne?
Mitä?
Hei!
Pois.
Nuppi!
Päästä irti. Anna minun… -Hilda!
Minä tässä.
Isä!
Meidän pitää hakea Nuppi.
Tuuli Navakka.
Erinomaista työtä. Harjaan kaikki hampaasi.
Miten yllätyinkään, kun näin kaukoputkella sinisen pikkupääsi keikkuvan kohti.
Sitten kuulin, että olet Andersin tytär.
Mitä teet täällä? -Tulin pelastamaan sinut.
Tulitko itse? Eikö sinua tuotu tänne?
Tulin rajamaiden kautta ja otin tuon veneen.
Rajamaiden vai?
Haltiakummulta Höttösistä.
Tulitko Hottösistä?
Nyt ei ole hyvä aika rupatella. Hopi hopi.
Nopeasti. Kaikki sisään. Tervetuloa.
Se oli lähellä.
Katso.
Mikä niillä on?
Ne näyttävät vaarattomilta, joskin vähän inhottavilta.
Jos ne huomaavat meidät, muut tulevat.
Ketkä muut? -Ne, jotka toivat minut tänne.
Sinä iltana raunioilla luulin peikon tekevän minusta lopun.
Ajauduin umpikujaan.
Juuri kun peikko oli hotkaista minut, tunsin kädet ympärilläni,
kuin minua olisi vedetty pois sen luota ja kauas kaikesta.
Sitten olin täällä.
Pian siitä tapasin Tuuli Navakan.
Hän oli kyhännyt oman radiojärjestelmänsä. Sillä yritämme tavoittaa ulkomaailmaa.
Minä ainakin olen yrittänyt.
Sain viestisi. Siksi tulin.
Etkö siis joutunut tänne?
En. Kerroinhan. Tulin haltiakummun läpi.
Ystäväni kaivavat meidät ulos.
Hyvä, että toit veneen.
Kuule, Hilda.
Tiedän, etten ole ollut maisemissa…
Sinun ei tarvitse puhua siitä nyt.
Niin. Kiitos, että tulit etsimään minua.
Tietääkö äitisi tästä? -Ei, mutta hän on varmaan tajunnut jo.
Sitten on parasta kiirehtiä.
Varmistan, että vene kelpaa vesille.
Ai. Hilda. -En halunnut häiritä.
Halusin kiittää, että pelastit isäni.
Mitäpä tuosta. En kai antaisi toisen haaksirikkoisen hukkua merillä.
Et kai sitten.
Minusta tuntuu, että haaksirikkosi oli osittain syytäni.
Tänne tulo oli minulle onnenpotku.
Outo uusi maailma täynnä tieteellisiä mysteereitä.
Kohtalo minut tänne toi.
Epäilemättä kohtalo saattoi meidätkin taas yhteen.
Mikä tämä torni on?
Eikö olekin kiehtova?
Luulin sitä temppeliksi, mutta se onkin jonkinlainen vastaanotin.
Olen onnistunut lähettämään sillä ohjelmiani.
Sen tarkoitus on yhä hämärän peitossa.
Tämä on upea paikka tarkkailla säätä, eikö vain?
Se oli lastenleikkiä.
Täällä on tosi autiota. Odotin tältä paikalta jotain ihan muuta.
Missä luulet meidän olevan?
Etkö tiedä? Tämä on haltioiden maa.
Haltioiden maa vai? Anteeksi nyt vain.
Olet ensimmäisiä vierailijoita -
suuressa Navakan saaritasavallassa.
Mitä?
Voi ei.
Tuo saattaa olla haltioiden maa.
Hilda!
Tule, poika. -Voit odottaa täällä turvassa.
Meidän on lähdettävä nyt.
Hilda!
Lähdetään rannalle.
Onko vene kunnossa? -Saa luvan olla.
Minä työnnän.
Etkö tulekaan?
Minulle ei ole tilaa.
Onhan. Mahdumme kaikki.
Mihin minä palaisin?
Tiedämme, ettei siitä mitään tulisi.
Sitä paitsi saaritasavaltani tarvitsee minua.
Siis meitä.
Kunnes tapaamme taas.
Kuunnelkaa minua radiosta.
Takuulla.
Olen hurjan iloinen, että pääsin eroon tuosta kallosta.
Onko sillä kaksi jalkaa? -Ei.
Kolme jalkaa? -Ei.
Onko sillä pitkä lipova kieli?
Sanoin, että se on vihannes.
Entä lyhyt kuiva kieli?
Ei.
Onko se… Hildan äiti?
Et taida ymmärtää tätä peliä.
Frida ja Taavi!
Tietysti olette täällä. -Hilda sanoi, että tämä on ainoa keino.
Onko hän…
Hän meni sisään.
Kaivetaan hänet ulos. -Ei!
Meillä on suunnitelma. Hilda ilmoittaa meille, kun hän haluaa ulos.
Kaivamme hänet heti ulos. Ette tajua asian vakavuutta.
Isä.
Jatka melomista.
Isä.
Jatka melomista.
Te olette niitä olioita unistani.
Hilda.
Oletteko haltioita?
Onko sisällä ketään vai oletteko te vain viittoja?
Hilda.
Mitä haluatte?
Hilda! Olemme pian perillä.
Kaikki peliin.
Pidä kiinni.
Tuossa se ranta on.
Joku tai jokin ei halua meidän lähtevän.
Ehkä tämä riittää.
Taavi! Frida!
Hilda, sinäkö siellä?
Olen täällä taas. Isä on kanssani.
Kaivakaa meidät.
Frida! Taavi!
Voi ei.
Emme saa häntä ulos. Mitä nyt?
Anna laukkuni.
Onko tähän loitsua? -Ei.
Eikö loitsujen keksiminen ole vaarallinen rike?
Kyllä vain.
Gatt grund bregoa!
Pitäisikö tapahtua jotain?
Meidän pitäisi olla jo ulkona. He eivät kai kuulleet.
Tuuli voimistuu.
Missä hän on?
En tiedä!
Gatt grund bregoa!
Hilda!
Ei!
Sain kiinni!
Taavi!
Tule!
Hilda!
Sulje se heti!
En voi! Äitisi!
Mitä hänestä?
Etkö nähnyt häntä? -Miksi olisin?
Hän halusi kaivaa sinut ulos. -Mitä?
Yritimme estää, mutta hän meni läpi.
Eikä.
Odota. Tiedän, mitä ajattelet, mutta äitisi palaa varmasti pian.
En tiedä, kauanko jaksan.
Til mottuku!
Til mottuku.
Frida! -Frida!
Herää, Frida. Herää nyt.
Anteeksi.
Hilda, älä!
Kaivetaan!
Eikä.
Tässä sitä sitten ollaan.
Jopas.
Äiti!
Jos pukaherra pyytää taas rusettia…
Tarvitsemme apua. Ja perunakakkuja.
Hän toipuu lepäämällä.
Pari grammaa sädekaislaa, pari mintunlehteä,
teelusikallinen ohdakejauhetta. Niitä on kaapissa.
Sillä hän tokenee.
Asia selvä.
Olet hyvä poika. Pidä talo pystyssä, kun olen poissa.
Odota. Menetkö sinä?
Hietsu auttaa, jos tarvitsette jotain.
Astrid.
Anders.
Pitäisikö minun…
Äiti.
Kuka vain.
Moikka.
Kaikki hyvin?
Oletko haltia?
En. Tulin tänne vasta.
Ai. Sitten et voi auttaa minua.
Minkä suhteen?
Tämä paikka on valtava. Eksyn jatkuvasti.
En tiedä, mistä etsiä.
Ei hätää. Mitä etsit?
Vanhempiani.
Oikeasti? Tulin samasta syystä. Etsin äitiäni.
Outoa. Sittenhän me molemmat olemme eksyksissä.
Mutta yhdessä. Olemme samassa veneessä.
Hylkäsikö sinunkin äitisi sinut ja hipsi haltioiden maahan hyvästelemättä?
Ei se ihan niin mennyt…
Sitten emme ole samassa veneessä, mutta ei se mitään.
Oho!
Missähän haltiat ovat? -Ehkä pelotamme niitä.
Uusia tulokkaita on näkynyt harvemmin, kun saari alkoi rapistua.
Vai rapistua?
Seis. -Miksi?
Saari ei halua meidän menevän tuonne.
Viis haltioista.
Kukkia, sieniä ja näitä kummajaisia lukuun ottamatta -
en ole nähnyt mitään elävää.
Kaikki taikaolennot ovat täältä.
Niin sanotaan. Haltiat ajoivat ne pois.
Ainakin useimmat niistä.
Miksi tiedät noin paljon?
En tiedä.
Eihän tämä ole myrkyllistä?
Toivon mukaan ei.
Tämä on herkkua.
Viittasi on tosi nätti.
Se oli syntymäpäivälahja. Kiva paita.
Äiti neuloi sen minulle.
Äiti.
Katso.
Anteeksi.
Hei.
Kiitti vaan.
Kuuntele.
Se oli lystiä.
Katseleminenkin uuvutti.
Tässä kelpaa.
Täällä ei tule pimeä.
Aurinko ei laske haltioiden maassa.
Mitähän me teemme huomenna?
Voisitko lopettaa? Tuo ei auta.
Anteeksi.
Anteeksi nyt.
Voitko lopettaa, Nuppi?
Anteeksi. Tuo ei tuo Hildaa takaisin.
Hei!
Oletko kunnossa?
Äiti oli täällä.
Oliko se… Tule.
Äiti!
Astrid! Miksi olet täällä?
Äiti ja isä!
Hei!
Olen pahoillani, kulta.
Älkää jättäkö minua enää.
Hilda!
Tartu kiinni!
Mitä nyt?
Tiedän tämän paikan.
Sinä.
Hilda.
Kuka olet?
Äiti ja isä.
Pikkutyttömme.
Johanna.
Äiti?
Hilda?
Kuka… Mitä?
Tässä ovat isovanhempasi.
Isovanhempaniko? Et ole koskaan puhunut heistä.
En niin. Unohdin. Miten saatoin unohtaa?
Jätitte minut. Hylkäsitte minut.
Johanna. -Ei se niin mennyt.
Olin 10, kun jätitte minut ja tulitte tänne.
Astrid.
Sinä! -Johanna, minä…
Teit jotain haltiataikuutta,
jotta unohtaisin, kuka olen.
Me… -Voimme selittää.
Anna meidän näyttää.
Tapio, mitä teet? Tule ennen kuin hän kuulee meidät.
Meidän pitää mennä. -Hän näki meidät jo.
Näytät hassulta. Olen Mielikki. Kuka sinä olet?
Tapio.
Hassu nimi.
Tässä on siskoni Astrid.
Teitä on kaksi. En ole nähnyt ketään kaltaistanne.
Haluatko leikkiä?
Vaikka emme saaneet olla tekemisissä ihmisten kanssa,
siitä lähtien leikimme aina yhdessä ylämaailmassa.
Olimme salaa ystäviä.
Hei!
Aika kului.
Lopulta lakkasin tulemasta.
Tapio pysyi ihmisten maailmassa aina vain pidempään.
Tapio.
Siitä on kuukausia. Mikset palannut?
Miten saatoit?
Tänne on koko ajan vaikeampi tulla, pian ehkä mahdotonta.
Miten hoidat lasta, jos et voi lähteä saarelta?
En palaa haltioiden maahan. -Mitä?
Puhuit asiaa. En välttämättä pääsisi takaisin. En saa Mielikkiäkään mukaan.
Jos jäät tänne, en ehkä näe sinua enää.
Jää luoksemme. Viihdymmehän täällä. Haltiamaan nykymeno taas…
Eläisimme maan paossa. -Olisimme yhdessä.
Ikävöin sinua.
Tarvitsemme isomman kodin.
Ja niin, Johanna, sinä synnyit.
Hetken aikaa kaikki oli hyvin.
Sitten sairastuit.
Hänen vointinsa huononee. -Noudatetaan lääkärin neuvoja.
Ne eivät toimi. Tämä sairaus ei ole tavallinen.
Kaikkea on kokeiltu. -Ei kaikkea.
Se oli minun ideani.
Vanhempasi pyysivät saarelta apua, ja saari vastasi.
Pelastan tytön yhdellä ehdolla.
Mitä vain.
Kymmenen vuoden päästä palaan, ja annatte tytön minulle.
Ei. -Emme voi.
Tämä on hyvä kauppa -
ja reilumpi kuin voisitte odottaa.
Vastahakoisesti me suostuimme.
Kymmenen vuotta meni nopeasti.
Emme luopuisi sinusta.
Teimme uuden sopimuksen.
Menisimme sinun sijastasi.
Äiti ja isä!
Jäit ihmismaailmaan Astridin kanssa.
Tiesimme, että yrittäisit tulla perässämme, joten…
Saitte minut unohtamaan kymmenen vuotta.
Miten saatoit salata tämän minulta näin kauan?
Halusin suojella sinua, jotta et surisi vanhempiesi menetystä.
Olin väärässä.
Muistan kaiken.
Olen pahoillani, Johanna.
Tämä siis tarkoittaa, että olen haltia.
Olet osittain haltia.
Olen haltia! Olen haltia!
Kuulithan, että "osittain".
En malta odottaa, että pääsen kertomaan, että olen ihka oikea haltia…
Mikä hätänä?
Paluuta ei taida olla?
Sopimusta on rikottu, kun vanhemmat ja lapsi tapaavat.
Mitä tarkoitat?
Ette saa koskaan lähteä tältä saarelta.
Hilda.
Älä huoli, äiti. Keksimme keinon, kuten aina.
Puhumme paikan hallitsijalle järkeä tai löydämme salareitin.
Emmehän. Emme tällä kertaa.
On pakko yrittää.
Kaipaatko ikinä metsää?
Joskus. Vähemmän kuin ennen. Entä sinä?
Enemmän kuin myönnän.
Jokin siinä elämässä on aina puhutellut minua.
Katso tätä paikkaa.
Se on uskomaton ja myös paluu yksinkertaisempiin aikoihin,
kun vaeltelimme kukkuloilla, tutkimme puroja, puita ja kallioita -
kahdestaan.
Nyt voisimme tehdä sen oikeana perheenä.
Outoa. Tuo ei kyllä ollut tuossa.
Nuppi.
Taavi.
Miten voit?
Ihan hyvin.
Näin unta.
Missä Nuppi on?
Tuoksuu hyvältä.
Äitisi lempiaamupalaa, pannukakkuja.
Mistä lähtien?
Mistä saat ainesosat?
Saarelta.
Nämä ovat aamiaispiknikille.
Tässä.
Ettäs kehtasivatkin aloittaa ilman meitä.
Ruokahalusi palasi.
Anteeksi. -Voinko minäkin oppia lentämään?
Aikanaan. Siskonikin muisti palaa.
Nostan sinut ylös. -Mene vain.
Tykkään kiipeillä.
Seikkailija, kuten äitisi.
Toin pannareita.
Lemppariani. Anna tänne.
Hienoa. -No niin.
En tiedä, mitä odotat löytäväsi tai mitä aiot,
mutta en suosittele.
Tiedän, ettet luota minuun paljoa,
mutta syödään edes aamiainen, ennen kuin ryhdytään mihinkään.
Eikö heidän pitäisi olla vanhempia? -Täällä asiat eivät ole, miltä näyttävät.
Näemme kaiken usvan läpi. Saari olettaa, että tämän haluamme nähdä.
Nuppi. -Nuppi.
Suututin sen yöllä. Eihän se karannut? -Meidän on löydettävä se.
Muistatko, kun valitsit meille piknikpaikan?
Se oli maahisen onkalon päällä. Muistan.
Siinä vasta rääväsuinen piknikviltti.
Oletko kunnossa?
Joo. Kunhan sulattelen ajatusta, etten näe ystäviäni enää.
Se ei ole aivan totta.
Näytämme yhden jutun.
Moni haltia on unohtanut alkuperänsä,
ovatko he täältä vai mantereelta, ajankulun ja omat perheensä.
Onpa kamalaa.
Jotkut meistä oppivat säilyttämään muistoja.
Niin meillä säilyi tietoa tästä saaresta.
Siksi tiedämme tämän paikan.
Vartiotorni.
Mikä tämä paikka on? -Astu ylös. Ei hätää.
Tämä oli menneiden aikojen haltioiden työkalu ihmisten sieppaamiseen.
Kun uusia tulokkaita ei enää tarvittu, vartiotornien tarkoitus unohtui.
Voi juku.
Mitä?
Nuppi.
Frida ja Taavi!
Näkyykö sitä?
Miksi näemme tämän? -Se näyttää, keitä me ajattelemme.
Vasta kun tulitte rajamaille, tiesimme, mistä etsiä.
Tästä näimme teidät.
Niin toimme isäsikin tänne.
Emme aikoneet sitä, mutta hän oli pulassa.
Näimme tilaisuuden auttaa.
Voimmeko matkustaa tällä maailmojen välillä?
Se on sieppauskone.
Sen ainoa tehtävä on ottaa.
Nuppi on Hietsun kopissa.
Se on sisällä.
Mitä?
Voimmeko tuoda Nupin tänne? -Jos tahdotte.
Mitä sanot?
Nupin tuominen voisi piristää sinua.
Eikä. Meidän ei pidä tuoda ketään tänne.
Hilda.
Tämä ei ole oikein.
Tajuan, miksi haluat jäädä.
Se on silti väärin. Meitä etsitään. Meidän on yritettävä palata.
Hietsu, puhuisimme Nupille. Tiedämme sen piileksivän.
Nuppi.
Anteeksi, että huusin. Kaipaat vain Hildaa.
Siksi tulimme. Tarvitsemme sinua.
Näytän sinulle.
Anna palaa, Nuppi.
Mitä teet? -Teen siitä vähän äänekkäämmän.
Latta hatt!
Mitä?
Minne menet?
Puhun tämän paikan johtajalle ja taivuttelen päästämään meidät.
Ei se niin toimi.
Se ei kuuntele järkeä.
Puhun Hildalle.
Hilda. Tiedän, että tämä on vaikeaa.
Tämä paikka on unta eikä totta. Vanhempasikin.
He ovat mukavia, mutta pelkkä muisto.
Heidän elämänsä pysyy ennallaan.
Jos jäämme tänne, emme koe mitään uutta enää ikinä.
Tässä on kaikki, mitä tulevaisuus tuo.
Olisiko se niin paha juttu?
Kuuntele nyt itseäsi.
Hän on 13-vuotias.
Mitä tuo on?
Onko tuo tavallista? -Ei. En ole nähnyt vastaavaa ennen.
Minä olen.
Porokettuja.
Miten ne ovat täällä?
Sanoit itse, että useimmat taikaolennot ovat täältä.
Ne pystyvät kai ylittämään maailmoja. Näin voimme lähteä.
Frida.
Hei.
Ei pelottanut yhtään.
Onnistuikohan Nuppi? -Kyllä varmasti.
Enemmän olen huolissani siitä, palaako kukaan heistä.
Kiehtovaa.
Saari ei anna teidän lähteä, niin kauan kun se vaatii Johannaa.
Minä hoidan sen. Minulla on suunnitelma.
Mitä?
Hilda on oikeassa. Teidän on mentävä.
Äiti?
Löysin teidät vasta. En halua menettää teitä taas.
Löysin paljon täältä. Sain menneisyyteni takaisin.
En kuitenkaan aio viedä tulevaisuuttasi, tulevaisuuttamme.
Tarkoitatko…
Astrid, mitä aiot? Tulen mukaan.
Auttakaa Hildaa ja Johannaa. He tarvitsevat teitä.
Astrid.
Nähdään taas, veli.
Mitä odotatte? Alkakaahan laputtaa.
Se on menoa sitten. Valmiina?
Valmiina.
Pysy lähelläni.
Kiirehditään. Saari yrittää pysäyttää meidät.
Hyvä on.
Mennään kotiin.
Kadonnut lapsi palaa.
Harvoin kukaan omistani uskaltaa lähteä -
niin kauas auringosta.
Et näytä voivan hyvin.
Maa köyhtyy, mutta sinä palaat.
Mitä sinä etsit?
Pyydän, että Johannan sijasta otat minut.
Vaihtokauppa.
Vaadin sitä.
Pyyntösi on evätty.
Vaatimustasi ei arvosteta.
Nuppi.
Vaatimus on vaatimus. Niin pidämme sopimuksemme voimassa.
Katso nyt itseäsi. Teet kuolemaa.
Et tarvitse uutta verta. Et edes halua sitä.
Säännöt pätevät vain, koska olet juuttunut kieroutuneisiin tapoihisi.
Riittää!
Näin tehdään. Ei sinulla ole mitään, millä tehdä kauppaa.
On minulla yksi asia. Oma henkeni.
Hilda, me…
Me lennämme!
Mitä he tekevät?
He eivät voisi tulla mukaan.
Kiitos.
Frida. -Mitä?
Tule.
Kiitos!
Selvisimme. Äiti, me palasimme.
Äiti.
Älä huoli. On vain vähän huono olo.
Mikä sinulla on?
Olen kunnossa.
Tätä sairastit vauvana. Mitä minä nyt teen?
Elämäsi.
Halukas veriuhri on kauppatavaroista vanhin.
Sielu sielusta. Et voi kieltää, ettet halua sitä.
Olet oikeassa. En voikaan.
Tapio. -Mitä?
Tuolla he ovat.
Hilda!
Selvisitte takaisin.
Johanna. Mitä tapahtui?
Meidän olisi pitänyt jäädä.
Anteeksi, äiti. Tämä on minun syytäni.
Ei, Hilda.
Se on vain vähän sinun ja enimmäkseen isäsi syytä.
Äiti.
Huiputit meitä kunnolla.
Oletko… Miltä tuntuu?
Ihan hyvältä. Erinomaiselta itse asiassa.
Terve.
Astrid-täti teki sen. Jotenkin hän teki sen! Miten hän teki sen?
Oletko kunnossa?
Outoa, ettei Astrid ole kotona.
Pukaherra.
Astrid-täti ei ole kotona.
Hän ei avaa tätä ovea enää. Olen pahoillani.
Onko kellään teistä isoa puunuijaa ja ananasta?
Tuskinpa, eikä ole minullakaan. Voit siis häippästä.
Astrid-täti!
Hyvä, että palasitte turvallisesti.
Miten olet täällä?
En selitä sitä ovella.
Tulkaa sisään. Laitan uunin päälle.
Parasta mitä kuulen tänään. -Taivaan kiitos. Mikä nälkä.
Hei.
Harmi, että he jäivät.
Sain ja menetin isovanhemmat yhdessä päivässä.
Emme menettäneet mitään.
Osittain olisin halunnut jäädä sinne,
mutta tiedämmepä, että he suojelevat meitä sieltä.
Mitä tapahtui? Luulimme, että vaihdoit henkesi vapauteemme.
Niin teinkin. Tai ainakin yritin.
Suokaa anteeksi. En aikonut salakuunnella mutta satuin kuulemaan.
Haluaako joku vaihtaa paikkaa?
Etsin uutta tyyssijaa.
Sattuisiko kauppa kiinnostamaan?
Johannan paikka siirrettiin vapaaehtoiselle,
ja niin sain kenkää.
Ikuinen porttikielto.
Sen siitä saa, kun niskoittelee vanhimmilleen.
Tuuli Navakka. Haltioiden maata odottaa yllätys.
Vihdoin! -Tuoksuu hyvältä.
Saako olla teetä? -Näyttää herkulliselta.
Miltä sinusta tuntuu? -Siltä että kaikki järjestyy.
Ettehän pahastu.
Jo oli aika.
Tule. Myöhästymme. -Hetki. En löydä avaimia.
Katson merkinnät.
Löytyi.
No niin. Mentiin.
Hei.
Kiva nähdä. Mistä jäin paitsi?
Anteeksi.
Hilda!
Taidat jäädä tässä.
Tekstitys: Tiina Valjanen