KAPITEL 2: FEKULLEN
-Försiktigt, faster Astrid! Du ramlar av. -Oroa dig inte för mig!
Faster Astrid?
Kvist?
Nej!
FEKULLAR
Tack.
-God morgon, sömntuta. -Här kommer den sista.
Förlåt att jag är sen.
Klart att man får ta sovmorgon på semestern.
-Hilda, du måste prova potatispannkakorna. -Ja, så ät inte upp alla.
-Är du okej? -Jag drömde bara så konstigt.
Jag känner mig så utvilad. Dina amuletter kanske har helande egenskaper ändå.
Det är klart! Vad har ni planerat för idag?
David och jag ska köpa souvenirer.
Det finns en fin liten butik mittemot postkontoret. Hälsa Björn om ni går dit.
Han är skyldig mig pengar.
SOUVENIRER
Här måste det vara.
Här finns allt! Choklad, kepsar, vykort.
Gå in, ni. Jag väntar här ute.
Jag kunde inte bestämma mig, så jag köpte allt.
-Jag köpte den här. -Det här är så konstigt.
-Det är bara en nyckelring. -Det är en fe.
Titta på statyn. Vad ser den ut som?
-Måste vi prata om det igen? -Det här är värsta Festaden.
Är det inte skumt att varken mamma eller gammelfaster har nämnt dem? Titta.
FEBYN TOFOTEN
Vad menar du?
Att feer faktiskt finns, att de finns i Tofoten, och att vi ska hitta dem.
Men vi vill nog titta lite mer i butikerna.
Vi kan fråga om dem på vägen.
-Ursäkta mig. -Va?
Kan du berätta nåt om feer?
Få se nu…
-De är färre än förut. -De är osynliga.
-De är väldigt små. -Och de har vingar!
De har faktiskt inga vingar.
-Vi kallar dem "fae". -"De fagra".
-"De goda grannarna." -Varför det?
Man säger ju "duktig pojke" till hunden som vill bitas.
-De bor i träden. -De bor i små högar, fekullar.
De kidnappar barn och för dem till Felandet.
Och de som förs till Felandet syns aldrig till igen.
Chokladsås eller jordgubbssås?
Jag fattar inte. Alla har nåt att säga om feer, men det går inte ihop.
-De kanske bara inte finns. -De är sagomaterial av en anledning.
Titta! Här har vi det.
DEN OFFICIELLA FESTIGEN
En fekulle!
De är alltså små.
Kan vi hitta på nåt kul nu när vår fe-utredning är klar?
-Nåt stör mig fortfarande. -Varför hakar du upp dig på det här?
-Jag vet inte. -Allt är inte ett mysterium som ska lösas.
-Vi borde gå hem nu. -Sparka boll på vägen?
-Gå ni. Jag vill kolla en ledtråd till. -Okej.
Kom igen!
Hejsan. Jag ville bara fråga om alla hästskor på ditt hus.
-Vad är det med dem? -De ska väl hålla feerna borta?
Förlåt. Jag försöker ta reda på mer om feer.
Vågar du uttala deras namn och dra olycka över mig?
-Jag menade inte… -Försvinn!
-Nattfolkets svarta vindar viner. -Jag ska gå…
Och du kallar hem dem till mig!
Jonas, knip igen och gå in nu.
Äsch!
Jag är ledsen för det där. Han blir lätt upprörd.
Faster Astrid, varför sa du inget om feerna?
Feer? Det är bara sagor för att sälja krimskrams till turister. De älskar sånt.
-Finns de inte på riktigt? Men han sa… -Du ska inte lyssna på honom.
Apropå det så ska vi nog inte nämna det här för din mamma.
-Varför inte? -Du vet hur hon är. Han blir bara orolig.
Jag glömde fråga. Gillar du fortfarande att campa?
-Vad gör du? -Om den inte brinner blir den inte god.
-Det här väcker minnen. -Jag hämtar en filt. Det börjar bli kallt.
Om du har en näsduk eller en bröstnäsduk blir jag tacksam.
Jag vill inte åka hem. Kan vi flytta hit?
Det vill du väl inte? Frida och David, då? Och du gillar skolan.
Ja, jag vet. Varför flyttade du härifrån?
Det är en liten stad. Jag växte väl ur den.
Trollberg är stort och spännande.
När jag föddes flyttade du till stugan. Varför inte hit?
Det är svårt att förklara.
Det känns rätt skönt.
Vi går in innan vi blir genomblöta.
-Frukostost är den bästa osten. -Kan du skicka lingonsylten?
-Mer kaffe, nån? -Jag tar lite, tack.
Kan du skicka de där?
Tackar.
Skicka smöret, tack.
Kommer du?
Ändrade planer. Jag vill visa er nåt. Kom!
-Hej, herr Pooka. -Hej, herr Pooka.
Min faster gick hit igår. Jag följde efter henne.
Det är en kulle.
-Inte bara en kulle. Det är en fekulle! -Inte det här igen.
-Hur vet du det? -Det måste det vara. Se på den.
-Sa vi inte att det bara var historier? -Och var är feerna?
De är visst osynliga. Man kanske måste skriva på nåt.
Varför skulle din gammelfaster besöka en fekulle mitt i natten?
Jag vet inte, men det är bara hon som inte vill prata om dem. Skyddar hon dem?
Det är bara en konstig kulle.
-De ser ut som hennes amuletter. -Hon gjorde nåt med dem igår kväll.
Det här känns inte bra.
Vet du, jag håller faktiskt med. Kom nu, David!
David?
David!
Tack för tälten. Barnen älskade det.
Du brukade låtsas att du hörde röda vargar yla i fjärran,
och du sa: "Tur att vi skyddas av detta magiska tält."
Ja, det gjorde jag.
Det är fint att vara här. Det var för länge sen.
Din gamla faster är fortfarande här, och hon ska ingenstans. Peppar, peppar.
Stå inte bara där. Kom och doppa tårna!
Vad är det?
Det är bara…
Du var orolig för att ta med henne hit.
Vi har inte haft en incident på… Inte sen du åkte.
Det är nåt mer. Jag förlät dig aldrig för att du inte följde med till Trollberg.
Tofoten är mitt hem. Jag kunde inte lämna det.
Men du var tvungen, och vi hittade internatskolan…
-Jag vet. Jag hade inte ändrat på nåt. -Det borde du inte vilja.
Nej. Men jag önskar att vi kunde ha gjort mer sånt här.
-Minns du hur man fångar huldrefisk? -Jag tror det.
Men vi släpper dem.
Hilda blir inte glad om hon ser dig grilla en av dem.
Uppfattat.
Johanna!
David!
David?
David!
Sa inte glassgubben nåt om att feer för bort folk?
Du skrämmer bara upp dig. David blev inte bortförd. Han gick iväg nånstans.
Du har pratat konstant om feer det senaste dygnet, och nu är du skeptisk?
Nej då, jag hoppas bara att jag hade fel.
Vi har nog bara gått vilse.
David, var är du?
-David! -Var har ni varit?
Var har du varit?
Nu ska vi se.
Jag ska bara tvätta av mig.
Ni ser allvarliga ut. Har ni kul?
Jag tror att jag bara är ögonblick från att vinna.
Fjallmarrs hämnd! Gå 15 steg bakåt.
Okej. Ett…
-Var är barnen? -De är inte tillbaka än.
Jag öppnar!
Det är nog till dig.
-Hej. -Jag skulle vilja låna en ugnsform.
-Till vad? -Inte för att tvätta mina fötter.
Nej du.
Vänta! Om jag får låna den berättar jag vart barnen gick.
Va? Har det hänt dem nåt?
-Formen, tack. -Vänta lite.
Så ja.
Berätta nu.
De gick genom porten, över den trasiga bron, bort till fekullen.
Nej…
-Är det där min ugnsform? -Nej.
-Var är vi? -Såg du nåt du kände igen?
Nej. Jag har bara gått runt, precis som ni.
De här svamparna känns bekanta.
Jag fattar inte. Jag vill bara se ett bekant hus eller ett träd.
Kom vi härifrån?
Det här känns inte bra.
Hör ni…
Fort!
Vad är det där?
Ingen aning, men vi håller oss borta från den.
Bra plan.
Hilda!
David!
Frida!
De är överallt. Vi måste härifrån på en gång.
Du visste.
-Johanna, jag… -Du visste!
Du kände till fekullen, och du sa inget.
Vi kan prata om det sen, men just nu måste vi gräva.
Nu då?
Spring!
Vad är det där?
-Jag vet inte! Men fortsätt… -Frida!
David!
Hilda…
Hil…
…da!
Du är välbehållen! Tack och lov för det.
Ett, två, tre.
Jag vann. Jag vann!
Vad har hänt med er?
Hur kunde du dölja det här för oss? Varför sa du ingenting?
För Hildas skull. Om hon visste skulle hon…
-Jag trodde att kullarna var borta. -Varför sa ingen av er nåt?
-Hur visste ni hur ni skulle få ut oss? -För att…
-För att nåt liknande hände mig en gång. -På riktigt?
Jag var lite yngre än du, och fascinerad av Tofotens feer.
Det var bara på låtsas, tills jag en vacker dag såg nånting.
-Du såg en fe. -Ja.
Jag följde efter den, alldeles för långt, och den tog mig nästan.
Faster Astrid räddade mig,
men efter det var jag livrädd för feerna och det här stället.
-Det var därför du flyttade. -Och därför åker vi aldrig hit.
Länge var jag bara rädd, men när du föddes…
Jag hade aldrig förlåtit mig själv om samma sak…
Det är okej, mamma.
Jag vågar inte tänka på vad som hade hänt om vi inte hade fått ut er.
-Vad var det där för nåt? -Feöns ögon.
Kullen för en till en plats mellan världarna,
där man snart hamnar i öns blickfång.
Då hade du varit förlorad.
-Tack och lov hade ni mina amuletter. -Vad gjorde du där igår kväll?
När du började fråga om feer
ville jag kolla till amuletterna jag satte ut
för att ingen skulle lockas in.
De fungerade visst inget vidare.
Johanna.
Ska ni inte stanna en natt till?
Vi har fått nog med avkoppling för en helg.
Låt Loam ta era väskor.
-Varför sa du inget? -För då hade ni inte kommit.
Adjö, faster Astrid. Jag hade jättetrevligt. För det mesta.
Adjö, Hilda. Och kom ihåg:
Om du behöver känna att du inte är ensam är det bara att ringa eller skriva.
Undertexter: Mattias R. Andersson