R.A.D.A.R AVENTURILE CÂINELUI BIONIC
Bun-venit în Dogedin !
Practic, e Dunedin, dar, după cum vedeți,
oraşul e mic, iar iubirea pentru câini e mare.
Sigur, e un oraş perfect acum,
dar perfecțiunea poate fi plictisitoare
şi aşa părea vara asta.
Dar ne înşelam.
Totul s-a schimbat când a apărut un câine deosebit.
Câinele meu, Radar.
- Nu e câinele nostru ? - Bine, al nostru.
Ea e Kylie.
Vara asta am văzut-o pe Radar făcând lucruri grozave.
- Cum ar fi... - Gabe, nu dezvălui povestea.
Scuze. Să începem cu începutul.
Totul a început cu aceste două genii.
Ce naiba, doctore, nu puteai folosi rampa ?
În sfârşit, Dobbins !
Glorioasa şi minunata libertate !
Un an şi ceva am tânjit în haznaua aia infernală,
pictând cu degetele, făcând căsuțe din bețe de înghețată,
în timp ce speram şi visam acest moment fantastic
când trupul meu va fi liber, la fel ca inteligența mea genială.
Nu-mi vine să cred că a mers.
În plină zi ?
Toată lumea evadează noaptea. Ziua, nu se aşteaptă nimeni.
Nu uita, Dobbins, evidența e pentru nătângi.
Fugi !
- Probabil, eşti noul şef. - Da, Joe Ramey.
Sebastian Fleming, primarul din Dunedin.
- Ca în poză. - Da...
Ethel, vino să-l cunoşti pe noul şef al poliției !
El e ? Am centuri mai bătrâne decât el.
Sunt blestemat să am o față tânără.
Ethel, fii amabilă. A venit tocmai de la Miami.
Avem noroc că-l avem.
Miami ?
De ce naiba ai venit aici ?
Ethel e secretară, recepționeră şi dispeceră la un loc.
N-am mai văzut aşa ceva de mult timp.
- L-am primit luna trecută. - Fax nou-nouț.
Ăştia au evadat ieri
de la închisoarea infractorilor cu probleme mintale.
Vor să-i afişăm. Mă duc să fac fotocopii.
Grozav, iau unul dintre polițişti şi mă duc imediat.
- Polițişti ? - Da.
Unde sunt ceilalți ?
Suntem doar noi doi, dragă.
Ştiu că operațiunea asta nu are anvergura cu care eşti obişnuit
şi te întrebi în ce te-ai băgat,
îți spui că ți s-au spulberat toate visurile.
Dar Dunedin o să te cucerească. Cel puțin aşa se zice.
O să te obişnuieşti cu liniştea. După o vreme...
- Crede-mă, liniştea e bună. - Excelent.
E timpul să începem ziua. Ai grijă să afişezi astea !
Cât de periculoşi ar putea fi clovnii ăştia ?
Casă, dulce casă !
Între aceşti pereți vom fi în comuniune cu ştiința însăşi,
pentru a crea ceva ce n-a mai fost creat niciodată.
Grozav !
Răspunsul tău mă copleşeşte.
Să vedem roadele invenției la care am muncit ani buni.
Bravo, doctore ! Mor de foame.
Nu e mâncare aici.
În congelatorul ăsta e un bilet dus
spre bogățiile care-ți întrec cele mai nebuneşti visuri.
Pe ale mele, cel puțin.
Iată, Dobbins !
Când o voi termina,
va fi cel mai grozav lucru de pe planetă.
Cum poate face asta un câine mort ?
Nu e moartă, e suspendată în timp.
Am luat-o de la un adăpost
înainte să mă prindă pentru fraudă fiscală.
Fraudă fiscală ? Credeam că e fiindcă ai înnebunit.
E un detaliu, Dobbins. Doar un detaliu.
Au râs de mine la Facultatea de Medicină,
au râs de mine la MIT, chiar şi la cursul de goblenuri.
Dar o să le arăt eu lor...
O să-i învăț eu...
O să-i învăț minte pe toți !
Trăieşte !
Arată ca un câine adevărat.
Sigur că pare adevărată. Nu vrem să dăm de bănuit.
Comportamentul şi aspectul ei trebuie să pară naturale.
E creația mea perfectă, iar eu sunt Frankensteinul ei.
- Nu ea ar trebui să fie ? - Nu, eu sunt Frankenstein.
Sunt sigur că monstrul era Frankenstein.
Citeşte cartea, doctore !
Refuz să comentez literatura gotică cu un imbecil.
- Ce nume îi punem ? - Amândoi ?
Eu îi pun numele. Câine.
Nu e amuzant.
N-am creat-o pentru distracție,
ci ca să descopere o comoară a piraților.
E un R.A.D.A.R.,
un câine telecomandat bionic, care caută dubloni.
- Ce-i aia "dublon" ? - Aur spaniol.
Un aur minunat. Iar coasta Floridei e plină.
Şi toate accesoriile alea o să ne ajute s-o găsim ?
Corect.
Şi nu doar că înțelege engleza,
dar se poate conecta la orice dispozitiv celular
şi poate trimite mesaje.
- Serios ? - Da, poate trimite mesaje.
Nu e ceva genial.
Orice copil de cinci ani poate face asta.
Câine, ce părere ai despre numele lady Cecily von Finglesworth ?
Să lucrăm simplu, Dobbins. Numele ei e Câine...
Zice: "Spune-mi cum vrei, stăpâne."
Nu el e stăpânul tău, ci eu. Eu fac regulile şi te cheamă Câine.
- Eşti gata să mă faci bogat ? - "Da, stăpâne."
Bravo, fetițo !
Mama ar fi foarte mândră.
Gata, a fost o zi lungă. Instrucția începe mâine.
Doctore, mă simt prost s-o las singură.
Dobbins, nu are sentimente. Nu e ca un câine adevărat.
Hai, a fost o zi lungă.
- Ce ai în plan pentru vară ? - Nu cine ştie ce.
Nici eu.
Poate o ajut pe mama la cafenea,
dar nu prea are rost, e goală de obicei.
Dar face cele mai bune deserturi.
Da. Păcat că nu prea e nimeni pe aici ca să le mănânce.
Mie-mi spui ?
E ca un oraş-fantomă, dar fără să fie captivant.
- Nu sunt fantome. - Ne vedem mâine.
Poate căutăm cioburi şlefuite de mare.
Câine, azi e prima zi de dresaj.
Am ascuns un dublon în pereți.
Misiunea ta e să-l scoți.
E ca de-a v-ați ascunselea.
Îmi plăcea să mă joc cu rudele.
- Încă nu m-au găsit. - Ce surpriză...
Trecem mai departe.
După ce dresajul ei va fi terminat, o s-o instruiesc să caute
cea mai mare ascunzătoare de dubloni din America.
- Chiar aşa ? - Da.
Fără o parolă sau un semnal ca pentru Batman ?
Nu, spun doar:
"Caută cea mai mare ascunzătoare cu dubloni din America !"
E rapidă.
Bravo ție, Dobbins ! Acum am pierdut-o.
Putem folosi dispozitivul de urmărire.
Dispozitiv de urmărire ?
E un câine bionic. I-ai pus precis unul, nu ?
Gura, Dobbins !
Uite-l pe băiatul meu !
Cum a fost ultima zi de şcoală ? Te bucuri că vine vara ?
Total.
Eu am avut încă o zi aglomerată la cafenea.
N-am avut doar unul sau doi clienți, ci trei. Îți vine să crezi ?
O să fie şi mai bine.
Ce e ?
Vreau să vorbesc ceva cu tine.
Ştii că situația a fost dificilă în ultimii câțiva ani, de când...
- De când a murit tata. - Da.
Să recunoaştem, oraşul acesta e pe ducă.
Nu ştiu ce să mai fac.
Ştii că-mi place aici,
dar cred că e timpul să vând cafeneaua şi să ne mutăm.
Să ne mutăm ? E casa noastră.
Ştiu, nici eu nu vreau, dar dacă ne mutăm cu bunica
într-un oraş mai mare, cu mai multe oportunități...
- Credeam că urăşti oraşul ăsta. - Da, dar Ky...
Poate ne mutăm undeva aproape şi te aduc o dată pe lună în vizită.
- Ar fi frumos, nu ? - Nu, nu e corect.
E mai mult de atât, e...
Aş vrea să fii aici, tată.
- Gabe, pot să intru ? - Da.
Te rog, nu fi supărat pe mine, dacă ar fi altă modalitate...
Şi mie mi-e dor de el. În fiecare zi.
Mai ştii când ne aşezam aici şi-ți spuneam poveşti ?
Preferata ta era despre stră-străbunicul Ray Bernard,
care căuta comoara piraților.
Toată lumea îl credea nebun că a cumpărat terenul ăla,
dar el era convins că acolo era comoara
celebrei femei-pirat Sally Dinte-de-Argint.
Săpa tot timpul în căutarea nestematei pierdute.
Într-o zi, nu s-a mai întors.
Unii se gândeau că a găsit safirul şi că şi-a abandonat viața,
alții se întrebau dacă n-a avut un accident când săpa.
Oricum ar fi, nici el, nici safirul n-au mai fost găsiți.
Nu crezi că sunt prea mare pentru poveştile astea ?
Poate că familia noastră e blestemată.
Nu. Am avut doar un şir de ghinioane.
Ceea ce înseamnă că în curând o să apară şi norocul.
Kylie, tatăl tău mai are detectorul de metale ?
Terenul ăsta era al familiei tale ?
Da, stră-străbunica mea l-a vândut după dispariția soțului ei.
- Să zicem că e real safirul ăsta... - De Savoia.
Savoia.
A dispărut de sute de ani.
Crezi că o să-l găsim noi săpând pe aici ?
- Dacă nu vrei să faci asta... - Ce nu vreau eu e să te muți.
Dacă-l găsim, nu mai trebuie să mă mut.
- Ce-i asta ? - Nu ştiu.
Stai, cred că e ceva.
- Ce e ? - E...
Ce ?
Un dop de sticlă.
Nu-i nimic, continuăm. Gabe...
Nu, ai dreptate, a fost o idee proastă.
Dacă nu l-a găsit stră-străbunicul după atâta timp,
de ce l-aş găsi eu ?
Nicio grijă, ne gândim noi la ceva.
Aş vrea să-mi trimită un semn.
Un indiciu unde ar putea fi...
Tu când ai ajuns aici ?
Nu-i place să fii trist.
Bravo !
Bună, fetițo !
Stai aşa, recunosc pălăria asta.
E a stră-străbunicului. Am mai văzut-o în poze.
De unde a luat-o ?
- Cred că vrea s-o urmăm. - Să mergem, hai !
Doamne !
Probabil, aici săpa stră-străbunicul.
Ai văzut vreun safir albastru când ai săpat ?
- Mă întreb dacă are stăpân. - Uită-te la zgarda ei !
Scrie doar "Radar".
Fără adresă, fără număr de telefon, nimic.
Aş vrea să te păstrez, dar m-ar omorî mama.
Mă duc acasă. Venim mâine şi săpăm aici.
Dacă a găsit pălăria stră-străbunicului,
poate că e şi un safir pe acolo.
N-am găsit un safir azi, dar ea e mult mai drăguță.
Da.
Ce-i cu tine ? Eşti murdar. Nu, nici vorbă...
- A venit după mine. - Da, sigur...
Ştii că-mi plac câinii, dar nu se poate.
Nu ne permitem s-o hrănim, s-o ducem la veterinar.
Dar uite ce a găsit !
Ce-i asta ?
Eu şi Kylie căutam safirul de Savoia şi noi...
Adică Radar a găsit pălăria asta.
Ne gândeam că ar putea fi a stră-străbunicului.
Dacă e a lui,
poate găsim şi safirul de Savoia.
Mă îndoiesc că e pălăria lui, dar seamănă.
I-o duc lui Artie. Îi plac vechiturile.
Acum du-te sus şi spală-te !
Şi ia-ți rămas-bun de la prietena ta !
Dar, mamă...
- Doamne... - Ce e ?
Doamne...
Nu pot să cred.
Ce e ?
Cred că ai găsit safirul de Savoia.
Debbie, ce te aduce pe aici ?
Am venit la şeful poliției.
O clipă, îl chem imediat. Şefule !
Uitasem că avem un nou şef de poliție.
Sunt şeful Joe. Joe şeful. Adică şeful Ramey.
E din Miami. A primit un premiu pentru eroism.
Ştiu să caut pe Google.
- Cu ce te pot ajuta... - Debbie.
Debbie.
Copiii au săpat pe terenul donat de bunica şi au găsit ăsta.
Nu pot să cred. Nu poate fi...
Ce să fie ?
E safirul de Savoia.
Pe scurt, o femeie-pirat, pe nume Sally Dinte-de-Argint,
a furat o nestemată faimoasă, safirul de Savoia,
şi se spunea că l-a ascuns pe coasta din Dunedin.
Dar eu l-am găsit.
Adică ea.
Frumos câine...
Nu vreau să-ți stric bucuria.
Arată grozav safirul ăsta de McCoy.
De Savoia.
Savoia... Dar şansele să-l găseşti, dacă există...
Nu vreau să spun asta,
dar pare mai degrabă că a ascuns cineva un safir fals,
ca să facă o glumă răutăcioasă.
E o legendă celebră, cum ați zis şi voi.
Dar nu strică să verificăm.
- Nu eşti ocupat, mai ales aici. - Aşa e.
Ar trebui să-l chemăm pe Artie, el o să ştie.
Cine e Artie ?
E directorul Muzeului Piraților din apropiere.
A fost profesor în Tampa. Sau în Tallahassee...
A fost undeva...
E specializat în astea.
Bine, atunci. Să-l sunăm pe Artie.
Dar nu te ambala, bine ?
Artie, obiectele astea sunt la fel de 30 de ani.
N-am cu ce să le schimb.
Artefactele care merită văzute costă mult.
Dacă aş avea un binefăcător care să doneze...
N-o să doneze nimeni artefacte scumpe
unui muzeu idiot al piraților.
Plastic...
Îmi pare rău, Artie. A fost deplasat.
Dar trebuie să facem ceva. Oraşul ăsta e pe moarte.
Ce-ar fi să reetichetăm unele lucruri ?
- Să le reetichetăm ? - Să le reinterpretăm.
Să le reinterpretăm ?
Nu să mințim, ci doar într-un fel...
Domnule primar, nu m-aş simți prea bine să fac...
Muzeul Piraților din Dunedin.
Ce-au găsit ?
E sau nu safirul de Savoia ?
Nu există nicio dovadă concretă
că safirul din Savoia a fost ascuns în Dunedin
şi nici măcar că ar fi existat.
Legendele sunt înşelătoare.
Eu mă bazez doar pe...
Pe fapte.
Iar faptul e că acesta e un safir veritabil, impecabil.
- Serios ? - Serios ?
Bravo, fetițo !
- Mărturisesc că sunt uluit. - Doamne !
Băiete, ați salvat oraşul.
- Serios ? - Da !
Sigur, ai găsit comoara piraților.
Trebuie să anunțăm posturile de ştiri locale, ba nu, naționale.
Nu, globale ! Toată lumea !
Cu safirul ăsta, pot să readuc oraşul pe hartă.
Turiştii se vor întoarce !
- Putem reînvia Festivalul Piraților. - Da !
- Ți-ar plăcea. - Da.
E o idee bună.
Mă întreb dacă mai am vechiul meu corset.
Eram o barmaniță sexy la vremea mea.
Un festival în cinstea descoperirii e tot ce ne trebuie.
N-o uitați pe Radar ! Ea e adevărata eroină.
Ea a găsit safirul.
Puştiul tău are un câine grozav.
Aşa e. E o fetiță minunată.
Mulțumesc.
Bine v-am găsit într-o după-amiază deosebită.
Sunt primarul Sebastian Fleming, dar asta ştiați.
Ce faci, doctore ?
Compar algoritmi, statistici
şi probabilitățile locului comorii în toată America,
pentru a stabili pe unde a plecat jigodia aia.
Apoi bag datele în analiza de circumnavigație
şi o să pot estima cam pe unde ar putea fi Câinele.
Las-o baltă, mă îndoiesc că mintea ta slabă poate înțelege
complexitatea statisticilor geografice şi probabilitățile.
Ce ?
Încerc să găsesc câinele,
ceea ce tu nu faci, imbecil prostănac.
Bine.
Doctore, nu e acelaşi...
Lucrez, Dobbins !
Dunedin e un orăşel cu o istorie bogată.
Pe vremuri, eram cunoscuți drept raiul piraților din regiune.
Şi continuăm tradiția azi,
deşi, într-un mod mai prietenos cu familiile,
având unul dintre cele mai vizitate muzee din Florida.
Găzduim şi un festival anual al piraților,
pe care îl vom organiza din nou foarte curând.
Pirateria era foarte răspândită în Dunedin pe atunci,
iar dubloni de aur sunt găsiți şi azi pe plajele noastre.
Dar trebuie să mărturisesc
că nu ne-am fi gândit că vom descoperi o asemenea comoară.
Doamnelor şi domnilor, vă prezint safirul de Savoia.
Începând de azi, vom prezenta această minunăție
la renumitul nostru Muzeu al Piraților.
- Care dintre voi a găsit safirul ? - Niciunul.
A fost Radar.
Vă vine să credeți că a fost câinele băiatului ?
Câinele băiatului a găsit safirul.
Asta numesc eu cel mai bun prieten al omului.
Doctore, trebuie să vezi asta.
Ce e, Dobbins ?
- Câinele. - E Câinele.
Era în fața ta, şi nici n-ai observat.
Şi mama te-a lăsat să-l păstrezi ?
Dacă nu s-a prezentat niciun stăpân, l-am lăsat să-l păstreze.
Dacă după ce a descoperit, n-o vreți voi, o iau eu.
E a mea, palavragiule !
- Trebuie spus că aceşti copii şi... - Radar.
Da, Radar, scuze, au adus o nouă viață oraşului.
Bun-venit tuturor celor care ne vor vizita oraşul,
ca să vadă safirul şi să ia masa la Wild Iris Cafe,
restaurantul lui Debbie Iris, mama lui Gabe.
Şi, cine ştie, poate găsiți şi voi o comoară
pe plajele din frumosul oraş Dunedin.
Vino, Dobbins, o să mergem în oraşul ăla anonim şi mucegăit,
ca să recuperăm ce ne aparține.
Nu ştiu, doctore, pare un loc frumos.
Şi Muzeul Piraților pare grozav.
Gura, Dobbins !
Avem un câine de prins. Şi un safir de furat.
Poftim, Radar.
Nu-mi pasă ce zici tu, vanilia e cea mai bună.
Radar e de acord cu tine.
E mama ta ?
- Zice "da". - Ce da ?
"Da, de acord cu tine."
Cine trimite asta ?
Ai zis că Radar e de acord că vanilia e cea mai bună.
Da, sigur...
Ce problemă ai ?
Ea a...
Nu se poate. Nu-i aşa ?
- Te uiți ? - Uită-te tu !
Ba tu, e telefonul tău.
Scrie: "Da, eu am trimis mesajul".
Nu se poate, cineva face o farsă.
Bine, uită de telefon !
Dacă ne poate trimite mesaje, ne înțelege, nu ?
Radar, zâmbeşte.
- Ce fel de câine e ? - Nu ştiu.
- Întreab-o ! - De ce eu ?
Zice că e bionică.
Bionică ? Ce-i asta ?
Doamne, câinele meu e un supererou ! Vino, fetițo !
Şi ți se pare în regulă ?
Că poate trimite mesaje şi se desface aşa nu e ciudat ?
Nu e ciudat, e grozav !
Da, un supercâine e grozav, dar gândeşte-te...
Nu cred că s-a născut aşa.
A fost făcută.
Unde vrei să ajungi ?
Dacă ai făcut un câine bionic, nu-l vrei înapoi ?
Monstrul ăla neascultător ne-a scăpat.
Trebuie să găsim un vehicul suficient de mare
ca s-o ținem în el după ce o prindem.
O dubă sau o camionetă suficient de mare ca...
- Doctore... - Ce e ?
N-am făcut cursul de atelier în liceu degeaba.
Poartă-te de parcă ar fi a ta !
Urcă şi vezi dacă găseşti cheile !
Deşteptul încrezător şi-a lăsat cheile în maşină.
Tu conduci, Dobbins.
Avem o nouă misiune.
Mai întâi recuperăm câinele, şi apoi, safirul.
Da, dar copilul are câinele, iar oraşul are safirul.
Câinele e întotdeauna fidel creatorului său.
Şi, cu ajutorul ei, o să luăm safirul de la idioții ăştia,
ceea ce va fi elementar.
Uite muzeul !
Găseşte un loc discret de parcare !
Perfect, Dobbins.
Sunt 650 de metri pătrați de acoperiş...
- Salut, bun-venit în Dunedin ! - Mulțumim.
Fireşte, safirul e probabil într-o cutie, păzit.
Va fi o provocare.
Dobbins, o să fie mai uşor decât am crezut.
Doctore...
Sunt uşor descurajat.
- Doctore... - Voiam o provocare.
- Doctore... - Ce e ?
Ce facem ?
Ne întoarcem repede la rulotă.
Nu te uita la nimeni, ține capul în jos
şi strâmbă-ți fața, ca să nu fii recunoscut.
Simt că se uită oamenii la noi. Se uită ?
Nu se uită nimeni la noi.
- Sigur ? - Se uită fiindcă te văd plângând.
Nu mă pot abține.
- Termină cu smiorcăiala ! - Mă străduiesc...
Adună-te, smiorcăit penibil !
Urcă !
- Uite ! - Ce e ?
- Plăcintă. - Plăcintă ? Ingratule...
Ce e ?
- Şi uite cine o serveşte ! - Da.
N-am văzut-o la televizor ?
E mama băiatului.
Trebuie doar s-o urmărim până acasă şi ne duce la Câine.
Apoi, câinele o să ne ajute să luăm safirul.
Asta da, surpriză frumoasă ! Cu ce te pot ajuta, şefule ?
- Spune-mi "Joe", te rog. - Joe.
Am auzit că faci cea mai bună plăcintă cu limetă din Key West
şi m-am gândit s-o gust.
Grozav. Preferi înăuntru sau afară ?
La aer, te rog.
Pe aici.
Poți să dai dovadă de inițiativă şi să mă ajuți la supraveghere ?
Ce citeşti, Dobbins ?
Un fluturaş despre muzeu.
L-am printat înainte să plecăm. E interesant.
- Pot să-l văd ? - Da.
Îți dă putere asta. Habar n-are că o urmărim.
E mai bună decât orice în Key West.
Mulțumesc, Joe, asta e din partea casei.
Ieşi vreodată ?
Vreau să spun în oraş, la cină.
Nu prea.
Cu Gabe şi cu restaurantul, nu prea am timp.
Iar tatăl lui Gabe e...
A murit acum câțiva ani în Afganistan.
Îmi pare rău.
A fost greu, mai ales pentru Gabe.
Scuze, despre ce vorbeam ?
Voiam să ştiu...
Înțeleg dacă nu vrei... Înțeleg.
Adică...
Vrei să ieşi la cină cu mine ?
Scuze, momentul era nepotrivit.
- Nu contează, eu... - Sigur.
Serios ?
Grozav.
Mâine-seară, la Casa Tina ?
Poți să-mi arăți oraşul.
Sigur, doar să găsesc o bonă pentru Gabe.
Cu afişele astea despre evadați în oraş, sunt cam paranoică.
Pot s-o rog pe Ethel.
Sunt sigur că i-ar plăcea să ajute.
- Serios ? - Sigur.
O să-ți facă bine.
- Ne vedem la şapte ? - Pare un plan bun.
Bine.
Larry, vasele sunt spălate.
Am refăcut stocul de şervețele, de sare şi de piper.
Poți să rămâi până vine Ruth ? Întârzie puțin.
- Sigur, Deb. - Mulțumesc.
- E un polițist. - Da.
Unul provincial, parcă e din filmul cu clişee al săptămânii.
Da, sunt sigur că e un adevărat Clint Eastwood.
Ai grijă în drum spre casă,
am văzut multe afişe cu nişte evadați.
E un drum scurt. O să supraviețuiesc.
Bine, pa !
Uite-o ! Urmăreşte-o !
De ce nu poți să vii ?
Mama zice
că, după ce fac ordine în cameră, pot să mă întorc.
O să-ți ia ore întregi.
Ne trebuie un plan
ca să ascundem identitatea lui Radar.
Îmi pare rău, n-am mai făcut ordine în cameră de două zile.
Aşa arată doar după două zile ?
Şi eu care credeam că fetele sunt foarte ordonate.
Gura !
Urmăreşte-o îndeaproape, dar nu exagera,
ca să nu intre la bănuieli.
Bine. Şi acum ?
Recunoaştere, Dobbins.
Ce vezi cu binoclul, doctore ?
Energia termică a doi oameni, un adult, un copil...
Şi un câine.
Mă întreb dacă e lady Cicely von Finklesworth.
Mă bucur că mama ta a decis să nu vă mai mutați.
Şi eu.
Au sunat unii de la televiziune, au vorbit cu mama şi vor să facă
o emisiune în care să sape în locul unde am găsit safirul,
ca să vadă dacă mai sunt comori.
Ei cred că, dacă e un safir acolo, trebuie să fie şi alte comori.
Momentul e important. Acționăm acum.
În plină zi, iar ?
Evadarea a fost un noroc. Dar acum am alți aşi în mânecă.
Doamne, o să apari la televizor, e grozav !
Pot să apar şi eu ?
Sigur, dacă mama acceptă.
Vor să modifice puțin,
să spună că e o comoară blestemată sau bântuită.
Şi este ?
Nu.
Dar pare mai interesant aşa.
Ea crede că e ciudat să inventezi. Nu e sigură că vrea să participe.
Şi e penibil să inventezi fantome.
Eu m-aş preface şi că mi-e frică de fantome ca să apar la televizor.
Mă îngrijorează că Radar o să apară prea mult la televizor.
Cu cât apare mai mult,
cu atât mai uşor pot veni creatorii ei după ea.
Dacă ne opreşte cineva, spune că anchetăm un raport
privind nişte viespi japoneze ucigaşe în zonă.
Am înțeles. Şi copiii ?
Ce facem dacă ne văd intrând pe fereastră ?
Îi gazăm.
Nu te teme, vor fi inconştienți doar cât să luăm câinele
şi pe urmă să luăm safirul.
Acolo.
Perfect.
- Radar mârâie ? - Da.
Am rău de înălțime, doctore. Nu pot să urc.
Eşti la jumătate de metru deasupra solului.
Ce naiba, Dobbins, n-avem timp de acrofobia ta ! Coboară !
Sunt şi păianjeni ?
Aia e arahnofobie, prostule.
Cred că aude ceva.
- Coboară şi lasă-mă pe mine ! - Mi-e frică să mă mişc.
Ți-e frică să urci, acum ți-e frică să şi cobori !
Nu țipa la mine, înrăutățeşti situația.
Ce e, Radar ?
Zice că sunt afară creatorii ei şi sunt oameni răi.
- Ce să fac ? - Cheamă poliția, geniule !
Şi, dacă află că e bionică, polițiştii o să mi-o ia.
- Uite, doctore, ea e ! - Excelent !
Simte prezența stăpânului.
Vino aici, fetițo !
Ştii a cui eşti, vino la stăpânul tău !
Ce faci ?
Nu !
Ia scara şi să plecăm de-aici !
Gabe !
- Grăbeşte-te ! - Vin !
Radar, ce s-a întâmplat ?
Doamne, Radar... Vino !
Eşti acolo ? Gabe !
A fost cât pe ce. Radar i-a pus pe fugă.
- Crezi că se întorc ? - Nu ştiu.
Dar n-o să renunț la Radar fără luptă.
N-o să-i las să te ia. Faci parte din familie acum.
Ce zice ?
Că şi noi facem parte din familia ei acum.
N-a mers bine.
Ce remarcă perspicace...
Nu ştiam că ai o asemenea capacitate de percepție.
Poate că ar trebui să ne întoarcem cu nişte gustări.
Doar dacă sunt umplute cu stricnină.
Întoarce aici, Dobbins !
Trebuie să mă calmez şi să refac planul.
Javra aia trădătoare şi bună de nimic !
Cum a îndrăznit să mă trădeze ?
- Ți-am zis să-i dăm un nume real. - Gura !
Doctore, vine cineva.
Doamne, un țărănoi localnic care se plimbă pe plaja publică.
Ce facem, Dobbins ?
- Dacă ne recunoaşte ? - Poftim.
Bună ziua !
Dr. VanHook, presupun ? Iar tu trebuie să fii Dobbins.
Fugi !
La o parte !
De ce fugim ?
Spre mare, Dobbins !
E rece.
Vreau să facem o înțelegere.
Ce înțelegere ?
Presupun că ați venit pentru safir.
Şi am văzut cum ați încercat să intrați în casa copilului.
Da, v-am urmărit.
Presupun că voiați să-l răpiți pe puşti în schimbul nestematei.
Noi voiam doar...
Cine eşti tu şi ce vrei ?
Sunt primarul. Şi vreau să plec.
Continuă !
Am un plan.
Din care ar putea beneficia ambele părți.
M-ai făcut curios. Te rog, vino în biroul meu !
- Bună dimineața, Miami ! - Bună dimineața, Ethel !
- Ce-i asta ? - Micul-dejun.
Ce-ai făcut ? Ce vrei ?
Nimic. Dumnezeule...
Am crescut cinci băieți.
Când făceau ceva drăguț era fiindcă făcuseră o prostie
sau voiau ceva.
Nu mi te imaginez făcând vreo prostie,
aşa că aş zice că vrei ceva.
Se numeşte amabilitate, Ethel.
Bine...
- Ai auzit ceva despre evadați ? - Nu.
Bine.
Încă ceva.
- Ce vrei ? - Nu vreau nimic.
Debbie are nevoie de o bonă pentru Gabe diseară.
De ce i-ar trebui lui Debbie...
- Tu şi Debbie... - Accepți ?
Sigur. Biata de ea merită să iasă din casă.
- Mulțumesc ! - Bine...
Păstrează-te pentru femeia cu care ieşi !
- Mulțumesc foarte mult. - Pleacă de-aici !
E clar că sunt răi, cum a zis Radar,
altfel, ar fi bătut la uşă şi ar fi cerut-o.
Oricine ar fi fost o să se întoarcă.
Dar de ce au făcut-o ?
Dubloni ?
Asta e, probabil au trimis-o după comoara piraților,
iar ea a găsit safirul.
E tot mai ciudat.
Poate că ar fi bine să chemăm poliția.
Nu, dacă află că e bionică, o s-o ducă la CIA
să facă experimente pe ea.
N-o să lase un copil să păstreze un câine bionic.
Aşa e, dar chiar de o păstrăm, dacă fură safirul ?
Atunci, oraşul e iar distrus, iar tu trebuie să te muți.
Ai dreptate. Ce facem ?
- Radar ! - Radar !
Radar...
- Slavă Domnului că e bionică ! - Ai dreptate.
Kylie, am o idee. Dar trebuie să aşteptăm noaptea.
Radar, e imposibil.
Foloseşti un cod de trişat.
E nedrept.
- Gabe, putem vorbi un pic ? - Sigur, mamă. Ce e ?
- Kylie, ne laşi puțin ? - Sigur.
- Arăți foarte bine. - Mulțumesc.
Radar, vrei ceva bun ?
Fac ceva greşit ?
N-ar trebui să merg la întâlnire, nu ?
Nu ştiu.
Mă simt prost.
O să mă descurc diseară. Nu sunt copil.
Nu e asta, doar am senzația că-l înşel pe tatăl tău.
Nu, mamă. Tata ar vrea să fii fericită.
Şi eu, la fel.
E ciudat s-o văd pe mama mergând la întâlnire,
dar o să mă obişnuiesc.
Eşti de treabă.
Şi Kylie avea dreptate. Arăți foarte bine.
A venit.
- Bună ! - Bună !
- Arăți superb. - Mulțumesc.
- Salut, copii ! - Salut !
Am plecat. Dra Ethel va fi bona voastră.
Bonă ? Am aproape 12 ani. Şi Kylie...
Fără discuție, am aranjat.
Sunt doi evadați pe aici, nu ne asumăm riscuri.
Am telefonul la mine, dacă aveți nevoie de ceva.
Şi nu le deschideți uşa necunoscuților.
Totul o să fie bine, am crescut cinci băieți,
pot să am grijă şi de ei doi.
Acum du-te şi distrează-te !
- Pa ! - Pa !
Cine vrea să joace pocher ?
Voi, copiii de azi, ştiți totul despre jocuri pe computer şi altele.
Dar trebuie să aveți şi cunoştințe de modă veche.
Aşa m-a învățat bunicul.
Poți să mă ajuți, fetițo ? Trebuie să scăpăm un timp de Ethel.
Mă refer la bătrânul şef.
Spun "bătrân", deoarece cred că a fost prieten cu Abe Lincoln.
E perfect.
Se uită la bărbatul acela cu păr lung până la brâu
şi-i zice: "Doamnă, ar trebui să te bărbiereşti"
"înainte să mergi la tribunal."
Ce, a tras careva un vânt ?
O să fie bine.
Vino, n-avem timp de pierdut.
Acum fă dreapta !
- A mea sau a ta ? - Parchează undeva.
Da, e suficient.
Acum parchează lângă pubela din față !
- Unde ? - Gunoiul, prostule.
Da, aici.
Ce vezi, Radar ?
- E liber. - Bine.
Mergem.
Primarul a spus că opreşte camera,
deci nicio urmă nu va duce la noi.
Nu pot să cred că împărțim banii cu el.
Asta crede prostul ăla. Nu există onoare între hoți.
După ce avem safirul, o ştergem rapid.
O să le spună tuturor că noi l-am furat.
Nu, fiindcă aşa ar da la iveală complicitatea lui.
Trebuie doar să-şi țină gura suficient de mult
cât să luăm safirul şi să plecăm liberi.
Primarul mi-a spus că lasă uşa asta descuiată.
Planul B. Geanta mea.
Dacă îl aveam pe trădătorul ăla de câine,
n-am fi utilizat instrumentele astea primitive.
Sparge geamul !
Doctore ?
Te simți bine ?
Nu ştiu ce s-a întâmplat, dar te învinuiesc pe tine.
Poți să ne ajuți să intrăm ?
O clipă.
- Ştii să faci şi chei ? - Grozav.
Vino !
Ajută-mă !
Lasă geamul ! O să găsim altă intrare.
Nu-mi spune că am ajuns prea târziu.
Repede ! Ascunde-te !
Pune-ți astea !
Probabil, eşti un exponat nou.
Sunt tot mai bune în fiecare an.
A fost cât pe ce.
Probabil, au pus safirul în altă parte.
A simțit mirosul.
Hai !
Auzi ceva, Radar ?
Pe acolo.
- Ei sunt. - Seiful.
Trebuie să ne grăbim.
Poți să-l deschizi, Radar ?
Da.
Întoarce la dreapta !
Stop !
Ce s-a întâmplat ?
S-au terminat bateriile.
- N-ai pus baterii noi ? - De unde să ştiu că erau vechi ?
Las-o baltă, mergem pe întuneric, intrăm şi ieşim.
Grăbeşte-te, Radar !
Stânga !
Ce ?
Ingratul ăla l-a încuiat, probabil, undeva.
Şi primarul ăla incompetent a uitat să zică unde e seiful.
Să vedem sus.
La dreapta !
Stop ! Deschide !
Pe aici !
Zice s-o apuci.
În sfârşit, Dobbins, premiul e al meu.
- Nu râde de mine ! - Nu râdeam.
- Nu râde de mine ! - Nu...
- M-a durut. - Bine.
- A fost colosal. - Într-adevăr.
Îți spun că n-am râs, doctore.
Merit să se râdă de mine.
A fost un eşec de proporții monumentale.
Aproape că mă gândesc să mă predau autorităților
din cauza incompetenței.
- Şi tu ai făcut pe tine ? - Incompetență, nu incontinență !
Ține-ți gura până nu te buşesc iar !
- Am avut ghinion. - Nu există aşa ceva.
M-a păcălit primarul ăla zgârcit, care ne-a ținut deoparte
suficient cât să fure safirul şi să dea vina pe noi.
- Crezi că au fost copiii ? - Sigur.
Nişte mucoşi de nicăieri să fie mai deştepți decât mine
şi să fure safirul !
Nu se poate. Foloseşte-ți capul, Dobbins !
- Atunci, ce caută acolo ? - Ce ?
Se duc acasă, unde cred că sunt în siguranță.
O să fie ca şi cum ai fura o bomboană de la un copil.
Şi Câinele ?
Sunt pregătit de data asta.
După ce ne apropiem, noapte bună, Câine !
Aşteptăm până mâine.
Mama o să fie la muncă, iar copiii sunt singuri acasă.
Atunci dăm lovitura.
Îl sunăm pe primar şi-i spunem că e o mică întârziere.
Planul e ca Radar să ne facă invizibili din nou,
ne furişăm în muzeu şi-l punem la loc.
- S-a făcut. - Stați pe loc !
Vreau ce e al meu şi îl vreau acum !
E ultima voastră şansă, altfel, adio cățeluşă !
Bine, vă dăm safirul, dar o lăsați în pace pe Radar.
- Radar ? Ce nume tare... - Gura ! E un nume oribil.
- S-a făcut ? - De ce nu ?
Cine are nevoie de un câine care nu e credincios ?
Bieții copii proşti şi încrezători. Adio, cățeluş !
Nu !
Ai uitat să pui baterii, nu ?
Ia rucsacul !
Fugi !
- Du-te după ei ! - Bine.
Nu, cu maşina !
Am primit mesajul tău. Ce se întâmplă ?
Îmi pare rău, cineva a furat safirul.
Ce ?
E un dezastru.
N-o să mai vedem safirul şi nici pe cei care l-au luat.
Nu sunt sigur de asta.
Ce vrei să spui ?
Camerele de supraveghere nu funcționau.
Cred că a fost cineva din interior.
Iar asta înseamnă că individul ar putea fi mai aproape decât credem.
Interior ? E o nebunie.
Suntem în Dunedin, un orăşel cu oameni care respectă legea.
Nu. Trebuie să acceptăm realitatea, l-am pierdut.
L-au luat nişte străini şi n-o să-l mai vedem.
Nici n-o să mai auzim nimic despre el.
Doamne, Gabe !
Idioții !
- La naiba, Dobbins ! - I-am pierdut, doctore.
Dacă nu conduceai ca un boşorog
spre restaurantul cu preț redus, nu s-ar fi întâmplat.
Limita de viteză era de 40 km/h.
Nu ne interesează limitele de viteză, suntem infractori, ce naiba !
Acum condu !
Stai aşa, şefule !
Şefule !
- Ar trebui să aşteptăm ajutoare. - Eu sunt ajutorul lui.
- Poate fi periculos. - Ascultă-l, aşa e.
Fiul meu e acolo !
Da, dar ajutoarele sunt importante pentru cineva...
- Condu ! - Aşteptați !
Vă urmez !
Înainte, Dobbins ! Nu pot fi prea departe.
Hoți ticăloşi !
Mai repede, Dobbins !
Biciclişti nenorociți ! La o parte !
- Cred că i-am pierdut. - Bine, mergem.
- Ne-au găsit ! - Radar, fă ceva !
Ce s-a întâmplat ?
Nu se poate aşa ceva !
Tu ai vrut să aibă toate dispozitivele alea.
Ca să scape de poliție, nu de noi. Mergem !
Către toți polițiştii din Dunedin, situație de urgență. Terminat.
Recepționat, sunt polițistul Milligan. Care e urgența ?
Urmărire, doi evadați, Philippe Park. Vrem întăriri.
E ceva în neregulă cu Radar.
Ce e, fetițo ?
Nu se poate, i se termină bateria.
- N-ai încărcat-o ? - Nu ştiam că trebuie.
Radar, ridică-te !
- Hai ! - Nu te lăsăm !
Vrea să fugi.
- Nu pot s-o las. - Trebuie. Fă-o pentru ea !
Trebuie să-ți încarci bateria, produs ştiințific corupt !
Trebuie să fie pe aici, pe undeva...
Joe !
Lasă-mă să te scutesc de chinuri. Dobbins, bateriile.
Veniți înapoi, copilaşi,
înainte ca prietena voastră să facă un drum peste curcubeu.
Noapte bună !
- Nu ! - Gabe !
Vino, Dobbins ! Să-mi recuperez safirul.
Radar, ce ți-au făcut ?
Acum ți-ai găsit să citeşti mesaje ?
E telefonul meu de urgențe. Mă uit.
"Baterie pe terminate. Te rog, încarcă-mă !"
"Sunt Radar, încarcă-mă !"
Bine, cum te branşăm, Radar ?
Unde e mufa ?
- Ce faci ? - Ai încredere în mine.
Unde s-au dus ?
Cred că pe acolo.
Nu fi prost. Pe aici.
Stați pe loc !
Putem să procedăm frumos, şi-mi dați safirul,
sau putem să procedăm urât.
Doctore, ce e asta ?
O rază care congelează.
Stereotip ? Da. Răsuflat ? Poate.
Dar mie îmi plac armele clasice.
De ce n-ai folosit-o mai devreme ?
Fiindcă nu voiam, de-aia.
Şi acum vreau.
Bine, Radar, la treabă !
Cu fiecare atracție gravitațională a Lunii asupra Pământului,
soarta voastră va fi sinonimă cu a dormi cu peştii.
Ce ?
De ce să mă mai chinuiesc ?
Vine fluxul.
Să simplificăm, pentru creierul vostru de copii.
Fie vă înecați în ocean,
fie ne dați ce căutăm şi apoi plecăm.
Unu, doi...
Dă-i-l !
- Bine, îți dau safirul. - Ei bine !
Dobbins, era momentul meu de glorie.
- Ei bine... - Am spus deja asta.
Taci din gură şi ia-l !
S-a dus monologul meu. Poți să-l iei, Dobbins ?
Mai am ceva de făcut. Să terminăm nişte lucruri.
- Ce faci ? - Ți-am dat safirul.
Da, şi-ți mulțumesc. Dar nu pot lăsa martori.
Stai aşa, doctore ! Sunt doar nişte copii.
Nu cred că pot face aşa ceva.
Din fericire pentru tine, mie-mi convine să fac onorurile.
Radar !
Regret amarnic ziua în care i-am pus ochi cu laser !
- Dobbins ? - Da.
De unde ai luat bateriile pe care mi le-ai dat ?
De la lanternă.
- Aia din muzeu. - Da, de unde ştii ?
Am ghicit.
Ce s-a întâmplat ? Gabe !
Aveți dreptul să nu spuneți nimic.
Orice spuneți poate fi folosit împotriva voastră în instanță.
Bravo, fetițo !
Bravo !
Copii, puneți rucsacul şi arma pe capotă, vă rog !
Sigur.
Stați aici !
Văd că i-ați prins pe hoți. Bravo, şefule !
Unde-i safirul ?
- În... - În rucsac.
Gata, nu mişcați ! Stați acolo !
Bravo, domnule primar ! Spune-i polițistului să ne dezlege !
Nu, e în regulă.
- Am avut o înțelegere. - Ce naiba...
N-ai intenționat nicio clipă să joci cinstit. Şi nici eu.
Am jucat cinstit toată viața, şi unde am ajuns ?
Primar într-un oraş din fundul lumii.
Ar fi trebuit să fiu guvernator sau cel puțin senator,
iar eu sunt blocat aici.
Am terminat cu visurile nobile. Ăsta e visul meu acum.
Cu safirul ăsta, o să trăiesc în lux până la sfârşitul zilelor,
departe de oraşul ăsta.
Mă ajuți ?
Serios ?
Bun-venit în lumea mea !
Îmi pare rău, copii.
Când o să fiți mai mari, o să înțelegeți
că, dacă respecți regulile, ajungi ultimul.
- Milligan ? - Da, şefule.
- Unde eşti ? - Philippe Park, în nord.
Perfect.
Peste vreo două minute, o să treacă pe lângă tine primarul.
Vreau să-l opreşti şi să-l arestezi.
Să-l arestez pe primar ?
Adică pe primarul Fleming ?
Bine, îl văd.
Îți explic mai târziu. Mulțumesc, Milligan.
Radar, l-ai lăsat să fugă cu safirul.
Nu l-a lăsat. Radar, adu safirul !
L-am ascuns. Ştiam eu că o să-l găsească mai târziu.
Mincinosule !
Bravo, fetițo !
Faci o mare greşeală. Nu luasem safirul.
Îl duceam doar într-un loc sigur. Te-ar putea costa insigna.
Ştii cine sunt, nu ? Sunt primarul oraşului.
N-am făcut nimic rău ! Domnule polițist !
Bună ziua ! Mulțumesc că ați venit în Dunedin.
E foarte important pentru noi.
Ştiu că avem mulți străini aici şi datorită vouă prosperă oraşul.
Vrem să ştiți că vă apreciem mult.
Ajunge cu sentimentalismele !
Dacă nu locuiți într-o peşteră,
sunt convins că ați auzit despre nebunia recentă de aici.
În tot haosul ăsta, doi copii şi un câine au întruchipat
toate valorile oraşului.
Curaj...
Sinceritate...
Şi bunătate.
Da. Gabe, Kylie şi Radar, un pas în față !
Pentru salvarea safirului şi a oraşului,
Dunedin vă onorează cu diploma pentru curaj.
Şi cu sabia piraților din Dunedin.
Da !
Radar !
Aşa am devenit noi eroii din Dunedin.
Iar Radar a fost omagiată la zidul de onoare din Dogedin.
Acum, oriunde se duce, e toaletată gratis,
primeşte gustări şi înghețată.
Preferata ei e tot vanilia, fiindcă e cea mai bună aromă.
Dar, bionică sau nu, cel mai mult îi place iubirea.