Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
Nem tudom, ki vagyok.
Nem csak az élettörténetemet, hanem hogy ki vagyok valójában.
Az igazi énem.
Húsz éve hallgatok.
Húsz éve!
Húsz évnyi rejtőzés.
Mellette kellett volna állnom, segítenem rajta.
Mindent együtt kellett volna tennünk, ikrekként.
Egypetéjű ikrek vagyunk.
És ez oly erős volt, hogy elszakított egymástól.
Szétszakított minket.
Marcus fejében vannak a titkok, melyekre szükségem van.
De mélyen vannak az elméjében.
Mondhatni, ez majdhogynem
megfontolatlanság,
bármi is legyen az, amit találunk, amikor felnyitjuk a dobozt.
Ez Pandóra szelencéje. Vagy kinyitod, vagy nem.
De...
segít-e vajon rajtam? Van rá esély.
Hajlandó vagyok megkockáztatni.
ELSŐ FELVONÁS // ALEX
Felébredtem.
Emlékszem, felnyitottam a szemem,
és körbenéztem a szobában,
próbáltam felfogni, hol vagyok.
Aztán az ikertestvéremre fordítottam a figyelmem,
akit azonnal felismertem.
Alex, én vagyok az!
A mellettem levő ágyon ült...
Semmi baj.
...és annyit mondtam:
„Szia, Marcus.”
Az ikreknél a legnagyobb dolog szerintem az, hogy sose vagy egyedül.
Hatalmas dolog, ha ilyened van,
így bármi is történjék veled életed során,
mindig ott a másik feled.
Habár
nem tudtam biztosra, mi folyik körülöttem,
száz százalékig biztos voltam, hogy ő a testvérem, és megbízhatok benne.
Aztán egy hölgyre fordítottam a figyelmem,
sokkal közelebb volt az ágyhoz, mint bárki más...
egyre hisztérikusabb volt
attól, hogy felébredtem.
„Szia, szia, Ali, hát ébren vagy! Hogy vagy?
Én vagyok az.”
Én meg magamba gondolom: nem tudom hogy vagyok, és nem tudom, ki maga.
„Emlékszel rám. Nem emlékszel rám?
Emlékezned kell rám!” Egyre csak ezt ismételte.
Azt mondtam Marcusnak: „Ki ő?”
Ő erre egyszerűen:
„Ő az anyánk.”
És Marcus azt mondta nekem: „Tényleg nem tudod, hogy ő az anyánk?”
Mire én: „Nem.”
Aztán azt kérdezte: „És azt tudod, hogy te ki vagy?
Mi a neved?”
Ekkor kezdtem ráébredni, hogy nem tudtam semmit sem.
Nem tudtam, hol vagyok.
Hol lakom?
Nem tudtam, mi történt velem.
A saját nevemet sem tudtam.
Minden eltűnt.
Képzelj egy fekete űrt!
Mindent elvesztettél az életedből,
és egy üres vászonnal indulsz.
Képzeld, milyen félelmetes lehet!
Az orvos elmagyarázta, hogy lejött a sisak, amit hordott,
és emiatt, amikor a földet ért,
a fejével csapódott, nem pedig a sisakkal.
Ettől kómába esett,
és nem voltak biztosak benne,
hogy ez milyen agykárosodást von maga után.
Anyám eljött értem.
Legalább háromszor-négyszer mondta, mielőtt a kocsiba szálltunk:
„Emlékszel, hogy ki vagyok, ugye?” Erre én: „Nem, nem emlékszem.”
Kérdeztem: „Hova megyünk?” Azt válaszolta: „Haza.
Hazaviszlek, vissza az otthonunkba.”
Szóval egy kocsiban ülök egy vadidegennel,
valahova megyünk, és fogalmam sincs, hogy hova,
és azt mondják nekem: ez a házad, itt laksz.
Kavicsos bejárója volt. Elég nagy bejáró.
Elég nagy ház volt,
ami elég ijesztően hatott.
Ködben volt, fogalma se volt, hol van.
Nem tudott semmit sem.
Bár 18 volt,
az elméje egy kilencévesé volt.
Emlékszem, átsétáltunk a konyhán, magyaráztam, hogy ez a konyha,
és megmutattam a fürdőszobát, aztán a szobát,
a hálószobáját.
A bal ágy a tiéd, a jobboldali az enyém.
Egyszerűen mondják nekem,
hogy ez a te házad,
ő az anyád.
De én ezt nem tudom.
A fejem üres volt.
Úgy értem, mindenki más
emlékszik a nyaralásokra,
emlékszik arra, amikor először leesett a bicikliről,
az első csókra, amikor először lett szerelmes.
Ezekből a dolgokból áll össze igazán a lényed.
Igazából szükséged van azokra az emlékekre.
Én pedig semmivel futok neki.
Nyilvánvaló volt,
hogy a szüleim nem tudták, hogyan kezeljenek.
Apámat nem tudtam... olyan távolságtartó volt.
Nem ölelt meg, semmi ilyesmi.
Megrázta a kezem, és közölte, hogy ő az apám.
Sose jött a kórházba.
Nem.
Egyszer sem jött el.
Anyám nem akarta elhinni, hogy elvesztettem az emlékeimet.
Számára ez elképzelhetetlen volt.
Felfoghatatlan, hogy egy fiú ne tudja, ki az anyja.
Nem akarta elhinni.
El tudod képzelni?
felébred a fiad, és fogalma sincs, ki vagy.
Ez bármelyik anyát mélyen megrengetné.
Megbántotta, de nagyon.
Tehát teljesen egyedül vagyok abban a házban, senki nem támogat
a testvéremen kívül.
Ő felfogja. Megérti.
Nem kell magyarázkodnom neki.
Nem nehezíti meg a dolgom. Mindent megad, amire szükségem van.
Ha nem tudta volna, ki vagyok, nem ismerte volna az ikrét,
akkor élete végéig egyes egyedül lett volna a világban.
De nem volt egyedül, ott voltam én.
Sok tanulnivaló volt,
így gyorsan átadta az alapvető infókat,
a hétköznapiakat: ez a konyha, itt a tévé, ez az asztal.
Meg kellett mutatnom, hol vannak a ruhái,
hogy kell felvenni a cipőjét és bekötni, pirítóst készíteni.
Folyton adott nekem dolgokat,
én meg belementem mindenbe.
Amikor mondta, hogy valamit nem tud,
egyszerűen elmondtam neki.
Aztán egyre bonyolultabb dolgok jöttek:
hű, na ez meg micsoda?
Az első pár perc kicsit fura volt,
aztán rádöbbentem, hogy tudok ilyet.
Tudok biciklizni.
Úgy emlékszem, abban tényleg elég jó volt,
de persze nem tudta, hova megy,
így mindig kimentünk a házból, és semmi sem volt ismerős.
A világ nagyon ijesztőnek tűnt.
De vele
minden egy kicsit könnyebb volt.
A tévé felnyitotta a szemem.
Az összes műsor új volt, még a Tom és Jerry is.
Egyrészről próbálok minél több információt magamba szívni,
másrészről igyekszem megfejteni a családomat,
és az ott rejlő dinamikákat.
Láttam egy tökéletes vasárnapi ebédet az Oxo leveskocka reklámban,
ahol mindenki ült az asztal körül, kellemesnek tűnt,
én pedig azt feltételeztem,
hogy minden család ilyen lehet, hisz a tévében láttam.
OXO CSIRKEHÚSLEVES KOCKA
Hamar rádöbbentem, hogy anya áll az új világom középpontjában.
Igen magas nő volt.
Több mint 180 centi magas, és nagyon nagy kezei és lábai voltak.
Túl nagy lábak.
Mókamester volt.
Táncolgatott a konyhában, bejött a szobába, és azt mondta:
„Itt is van mindenki. Itt vagyok, mindenki, itt vagyok.”
„Ha, ha, ha.” Így nevetett.
Hangosabb volt a hangosnál.
Anya örökölt egy csomó chihuahuát,
és felöltöztette őket.
Volt saját ruhájuk, kis kalap,
kis kabát, és ez volt a világa.
A baleset előtt mindketten rühelltük e kutyákat.
Lábon mászó patkányoknak hívtuk őket,
de amikor Alex hazajött, kedvelte a chihuahuákat.
Kedveltem őket,
mert cukinak találtam őket, sose láttam még ilyet,
viszont senki más nem érdeklődött a kutyák iránt.
Még mindig ki nem állhatom őket. Szörnyűek.
Tehát egy hónap alatt hihetetlenül gyorsan felnövök
egy körülbelül hatéves korából korai kamaszkorba,
olyan tizennégy, tizenöt körülire, és olyan gyorsasággal,
hogy már más szintre kell emelkednem,
és ekkor kezdek személyesebb kérdéseket feltenni Marcusnak.
Ki vagyok én valójában?
Elkezdtem Marcust kérdezni a gyerekkorunkról.
Azt kérdezte: „Milyen családi nyaralásokra mentünk?”
Erre mondtam: „Ja, hát, Franciaországba mentünk a tengerpartra.”
„Értem, és milyen volt?” „Ja, remek volt,
mentünk strandolni, ettünk fagyit,
mindig csokipelyhekkel szeretted a fagyid.”
„Ó, értem, ez remek.”
Marcus mutatott egy fotót kettőnkről nyaraláson,
és jól nézett ki, tudod,
tipikus fiúk, akik homokvárat építenek a parton,
így azt feltételeztem, hogy minden évben ezt csináltuk.
Mutatott fotókat...
én pedig összeraktam a képet.
Néha adott egy fotót,
és aköré építettem egy emléket
két boldog fiúról a tengerparton.
Igazából ezzel
visszaültettem az emlékeit, visszaadtam a gyerekkorát,
és megválaszoltam kérdéseket a legelejétől, kisbabakortól
tizennyolc éves korig.
Amikor nincsenek emlékeid, és kapsz egy kis információt,
onnantól az a kis információ valami nyaralásról
irtó sokat jelentett nekem, mert nekem csak ennyim volt.
Ezek az apró darabok
az új öntudatom építőkövei lettek,
és az élet jónak tűnt.
Az életem, amit Marcus megmutatott, amiről képet festett nekem,
az egy viszonylag kiváltságos családé volt London környékéről,
teljesen normális szülőkkel,
tudod, estélyek a ház körül, és minden jól nézett ki.
Idillikus képet festett.
Sokkal bonyolultabb volt a ház szabályait megtanulni.
Nem mehettünk fel az emeletre. Nem ettünk közösen a szüleinkkel.
A főbejárathoz nem volt kulcsunk, és körülbelül
azt hiszem, 14 éves korunkig
a sufniban éltünk a kertben.
Furcsa módon nagyon tetszett, hogy ott laktunk,
mert az a mi birodalmunk volt.
Igen, ez egy...
igen zavarba ejtő ház volt számomra.
Mindenhol díszek voltak.
Minden szekrény tele volt, minden melléképület,
minden padlás, minden garázs.
És voltak a háznak olyan részei, ahol nem lehettünk,
sose mehettünk be engedély nélkül,
különösen apám oldalán.
Idézés nélkül nem léptél a dolgozószobájába.
Elég ijesztő fickó volt, és pokolian indulatos tudott lenni.
Nagyon hangosan kiabált és csapott, néha... rávágott az asztalra,
az ebédlőben, főleg az ebédlőasztalra emlékszem.
Volt egy nagyon hosszú, hatalmas ebédlőasztalunk
a ház közepén, és mindig arra csapott rá.
Aztán egyszerűen elbocsátott.
Marcus erre utasított:
„Ne szólj bele! Hadd tegye a dolgát,
és legyél udvarias! Mindig legyél udvarias, és uramnak szólítsd!”
Emlékszem, folyton kérdezte, miért kellett ezt tennünk,
mire azt válaszoltam,
hogy családban így teszel.
Egy ponton közölte velem a testvérem, hogy a szüleinknek
arisztokratikus hátterük van.
Teljesen normális volt, hogy a házunk tele volt
hercegekkel, hercegnőkkel, urakkal, hölgyekkel,
és így éltünk.
Sose gondoltam furcsának,
hisz minden normális volt számomra.
Teljesen normális volt, hogy ilyen szüleink vannak.
Teljesen normális volt egy fészerben lakni.
Soha nem kérdőjeleztem meg semmit, mert tulajdonképpen mi is az a normális?
A normális az, amit tudsz, és a családod a normális.
Megvolt a történetem.
Megragadtam a testvéremtől,
és elsajátítottam,
és ezzel indultam bele a világba.
Pár hónap után Marcus úgy döntött, ideje találkozni a barátaimmal.
Elmegyünk a kocsmába.
Ez még egy óriási lépés volt.
Kamaszkorban nem akarsz más lenni.
Nem akarsz kilógni a sorból, azonos akarsz lenni,
de mindenki ismer téged, te viszont őket nem.
Ez igencsak ijesztő.
Sok volt hirtelen.
Mondják: „Nem is lehet olyan rossz elveszíteni az emlékeid.”
Pedig igaz.
Semmibe se tudok kapaszkodni.
Nincsen rögzítőpontom, mely lelki békét nyújtana
Marcust leszámítva.
Így Marcus és én együtt kifejlesztettünk egy rendszert,
ahol találkozhattam emberekkel,
és nem jöttek rá, hogy fogalmam sincs, kik ők.
Elmentünk egy barátunkhoz vacsorára.
Az ajtónál állunk, és azt mondja: „Jó, emlékeztess.”
Add meg a nevüket megint! Hogy néznek ki?
Adj egy gyors vázlatot, rövid összefoglalót mindenkiről.
Ő itt Dave, ez itt John, ő Chris, aztán kinyitják az ajtót, és:
„Ó, szia. Jó újra látni!” És soha senki nem tudta.
Ilyenkor mindenki azt gondolta: „Á, Alex rendben van, nézd!
Mindenkit ismer itt, vágja a témát.” De nem így volt.
Az imént adtam tízperces leckét odakint.
De aztán azt mondta: „Ja, igen, van egy barátnőd.”
Én erre: „Hogy úgy, barátnőm van?”
Nagyon kedves volt, és nem igazán vette észre,
hogy fogalmam sincs, kicsoda.
Régi vicc köztünk, hogy kétszer ugyanaz a nő vette el a szüzességem.
Lenyűgözték a fényképek,
mert teljesen paranoiás lett, hogy az új emlékeit is elveszti.
Lefotóztam embereket, miközben szórakoznak.
Fotóztam a bulikat, ahol voltunk,
akivel csak találkoztunk, ahova csak mentünk.
Az összes év összes hónapjának
minden egyes pillanatát rögzíteni akartam életem végéig.
Mindannyian kedves pillanatokat szeretünk lekapni,
és minden mást kizárunk.
Mind ezt tesszük.
Esküvőn fotózunk. De sosem fotózol temetésen.
Apa haldoklott,
rákja volt...
hasnyálmirigy.
Emlékszem, felhívott minket a dolgozószobájába,
bocsánatot kért a viselkedéséért és mindenért, amit tett.
Arra kért, hogy megbocsássunk neki, mielőtt meghalt.
Azt mondtam: „Igen.”
Alex bármit mondott volna.
Olyan kedves fiú volt, olyan jó modorú.
Marcus ott állt, és azt mondta:
„Nem, nem fogok megbocsátani neked.”
Megfordult, és kisétált a szobából.
Emlékszem, kisétáltam vele,
és azt mondtam: „Ezt miért csináltad?
Miért tagadnád meg egy haldokló ember utolsó kívánságát?
Már nincs sok ideje hátra, bocsáss meg neki!”
Ő erre: „Nem teszem. Mire fel?”
Mire én: „Mert megkért.
Arra kért, hogy megbocsássunk neki. Miért nem tudtad megtenni?”
Nemet mondott. Meg hogy: „Bonyolult. Nem akarom.”
Pár nappal később elhunyt.
Amint apa meghalt,
azt hittem, minden megváltozik a házban,
mert ő volt a zsarnok, ő találta ki a szabályokat,
így amikor a húszas éveimhez értem
azt hittem, hozzáférhetünk a házunkhoz, lesz kulcsunk a bejárathoz,
bemehetünk enni, amikor kedvünk tartja. Akkor jövünk, amikor akarunk.
Az összes szabály kiment az ablakon. Ő már nincs itt.
Hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy nem változtak a szabályok.
Még szigorúbbak lettek.
Anya még mindig nem akarta, hogy legyen kulcsunk.
Megkérdeztem erről Marcust, ő meg azt mondta, ne aggódjak.
Ezért nem aggódtam.
Eltelt öt év.
Egyszer csak ott feküdt anya a lépcső alján, eszméletlenül.
Agydaganata lett,
halálos.
Az egész nagyon felkavaró volt számomra.
Megszerettem anyámat.
És, tudod, közel kerültem hozzá.
Azt mondta, hiányozni fogunk neki,
és szeret minket.
És abban a pillanatban elhunyt.
Jó darabig sírtam.
De Marcus nem.
Teljesen érzelemmentes volt.
Semmit...
sem éreztem.
Nem volt bűntudatom amiatt, hogy nem éreztem semmit,
nem voltam szomorú. Nem voltam...
megkönnyebbülve. Semmit sem éreztem.
Úgy ismerem a testvéremet, mint a tenyerem.
Ikrek vagyunk. Mindent tudunk egymásról,
de teljesen másképp kezelte a helyzetet hozzám képest.
És ez nagyon zavart.
A temetés után visszatértünk Duke's Cottage-be,
visszamentünk a házba a mi kulcsunkkal
és elkezdtük feltakarítani ezt a hatalmas házat és a melléképületeit,
melyek dugig voltak cuccokkal.
A földszinten kezdtük, eldobáltunk dolgokat,
és időnként találtunk befőttes üvegeket
tele 50 fontosokkal.
Majd még találtunk a függöny hátuljába kötve.
Ekkor kezdem magamban gondolni: „Ez kissé különös.”
Aztán a fürdőszobákba megyünk.
Az egyik mosdóban volt egy hatalmas szekrény
tele szexjátékokkal.
Marcus és én belenéztünk, nagyon, nagyon megdöbbentem.
De ő nem mutatott ki sok érzelmet,
egyre csak nyugtatott,
hogy ne törődjek azzal, tegyük félre, haladjunk.
Amikor feljutottunk a padlásra,
ott találtuk a gyerekkorunkat.
Az összes iskolai könyvünk,
a babaruháink,
aztán végtelen sok ajándékdoboz,
melyeket minden karácsonyra és minden szülinapra kaptunk
a keresztapáinktól, nénikéinktől, bácsikáinktól.
Soha nem kaptunk ajándékot senkitől szülinapunkon és szentestén.
Az összeset megtartotta.
Sokkal bonyolultabbá vált az anyám ettől.
Ki volt ez az asszony? Mit nem tudok róla?
Aztán elkezdtük anya szobáját takarítani.
A szekrény hátuljában matattunk,
temérdek mennyiségű kabáton és ruhán átmentünk,
és hátul találunk egy titkos ajtót: egy szekrény a szekrényben.
Természetesen zárva van. Meg kell keresnünk a kulcsot.
Belül van egy fénykép
rólam és Marcusról
tízéves korunk körül, és meztelenek vagyunk,
és a fejünk le van vágva.
Túl bizarr volt. Egyszerűen túlságosan furcsa volt.
Mi a fenét keresett nála
egy meztelen kép rólam és Marcusról, a fejünkkel levágva?
Nem tudtam, mihez kezdjek.
Egyszerűen...
nem tudtam, mit tegyek.
Nem.
Kibaszott dühös.
Kibaszottul túl dühös vagyok.
Jesszusom.
Kérhetek egy csésze teát?
MÁSODIK FELVONÁS // MARCUS
Az első naptól kezdve más életet
teremtettem Alexnek, mint amink valójában volt.
Egy normális család képét festettem. Szép házban éltünk.
A szüleink jó, tisztességes emberek voltak.
De ebből semmi sem volt igaz.
Egy fantázia volt, amit én teremtettem neki,
és minél tovább folytatódott, annál nagyobb lett.
Amikor Alex hazajött a kórházból,
nem tudta, ki az anyja.
Nem ismerte a házát. Nem ismerte a hálószobáját.
Nem ismerte a barátnőjét. Nem tudta, hogy Angliában volt.
Semmit sem tudott.
De engem ismert.
Tudta, ki vagyok.
Ha csak egy tény van a fejedben,
egy valami, amit száz százalékra tudsz, ami a tiéd,
és belőled ered, nem olyasmi, amit más adott,
akkor mindent e tény köré építesz.
Bíznia kellett bennem, mert rajtam kívül nem volt kiben.
Nélkülem semmije se volt.
Úgyhogy nekiláttam az alapoknak, amikor hazajött.
Kik a szüleid, hol van a szobád, hol van a cuccod.
Ennek alapján csináltuk. Egy tény volt a másik után.
Már vagy hat hónapja csináltam ezt, amikor rájöttem,
hogy némileg én döntöttem el, hogy mit tudott, és mit nem,
mert mindent elfogadott és elhitt, amit mondtam neki.
Például megkérdezte,
milyen családi nyaralásra mentünk.
Igazság szerint nem mentünk családi nyaralásra,
nyaralni mentünk ugyan, de mások családjával,
sosem mentünk a szüleinkkel, de nem akartam ezt adni neki,
mert ez lehangoló és szomorú volt, és nem igazán normális.
Ahelyett, hogy:
„Ja, nem mentünk együtt nyaralni, mert szar szüleink voltak”,
azt mondtam: „Ja, állandóan nyaralni jártunk.
Itt egy kép az egyik franciaországi családi nyaralásról.”
Apám beszélt franciául. Teljesen összepasszolt.
„Á, értem, tök jó.”
És sikerült találnom képeket rólunk a tengerparton.
Úgy tűnt, elégedett volt ezzel.
Nem mondta, hogy: „Anyával voltunk?” „Apával mentünk?”
„Családként mentünk együtt?”
Nem tette fel e kérdéseket,
én pedig nem adtam neki részleteket.
Adtam neki egy fényképet.
A képzelete kitöltötte a hézagokat.
Adtam neki egy fotóalbumot tele boldog emlékekkel,
boldog időkről.
Kihagytam a szart.
Igyekeztem nem kitalálni semmit. Csak kihagytam dolgokat.
Ha belekötött volna mindenbe,
az egész összeomlott volna,
és korán rájött volna, hogy valójában mi folyik itt.
De ne feledd, elvesztette az összes emlékét,
így soha nem kötött bele semmibe sem, amit mondtam.
Ha azt mondtam, nyaralni mentünk, akkor nyaralni mentünk.
Pont. Nem kérdezte többet.
Egész harminckét éves koráig ezt csináltam.
Vak hitet vetett mindenbe, amit mondtam neki.
Az egésznek a kulcsa... a „bizalom” szó.
Nem volt okom rá, hogy ne bízzak benne, vagy hogy kérdőre vonjam.
Így történt, hogy...
Sokan nem hiszik, nem tudják elhinni, hogy ez lehetséges,
de amikor vakon hiszel, igenis lehetséges.
Hisz nem volt okom kételkedni benne.
Eleinte igen egyszerű volt, mert mindenre volt válaszom.
De az idő múlásával a kérdések bonyolultabbá váltak,
a kérdések célzottabbak lettek,
és ilyenkor vissza kell emlékezni:
mit nem mondtál el neki, mi az, amit igen,
s így tudatos döntéssé vált...
a hazugság.
Kérdezte, hogy: „Az anyánk jó anya?”
Mire azt mondtam: „Igen, király az anyánk.” Ezzel lezárult a kérdés.
Azt mondanád nekem: „Ez nem elfogadható válasz.
Mihez kezdjek azzal, hogy anyánk király? Többet akarok.
Milyen volt? Hogy vigyázott ránk, szeret minket?
Tudod, jó anya volt eddig?”
De ő nem kérdezett ilyesmit,
ő csak annyit akart tudni, hogy: „Az anyám király?” „Igen, az.”
Nagyszerű. Be a memóriabankba. Lépjünk tovább!
Elképesztő, hogy nem vettem észre, hogy a történetek nem passzolnak.
El se hiszem, hogy sose állítottam meg, s mondtam neki, hogy:
„Ez mind nem passzol össze.”
A húszas éveim alatt egyszer sem kérdőjeleztem meg.
Amint beléptem e birodalomba,
hogy nem mondtam el neki az igazat...
Nem tudtam kiszállni.
Aztán olyan szinten elfajult az egész,
hogy ragaszkodnom kellett ahhoz, amit mondtam neki.
Különben be kellett volna vallanom, hogy olyan életet
találtam ki, ami nem is létezik.
Megvisel, ha hazudsz a testvérednek.
Megváltoztatja az önérzetedet.
A legjobb barátomnak, társamnak, másik felemnek hazudtam
minden egyes nap, és a bűntudat, ami ezzel jár oly hatalmas,
viszont az igazat elmondani ezerszer rosszabb lett volna, mint hazudni neki.
Így vagy úgy átkozott voltam, ha megteszem, ha nem.
A kettő között kellett választanom.
Végül úgy döntöttem,
hogy soha nem mondom el neki, mi történt a gyerekkorában.
Mind szeretnénk azt hinni,
hogy felismernénk egy pedofilt, amint a szobába lép,
mert lerí róluk.
De a valóságban nem így megy.
Anyám szexuálisan bántalmazott minket
körülbelül 12-14 éves korukig.
Miért akarnád ezt átadni?
Mármint, mi ez? Úgy értem, ez olyasvalami...
ha ma elmondanám neked,
hogy ez történt a gyerekkorodban, és nem tudtál róla,
a hátralevő életedet elbaszná.
Miért éreznéd szükségesnek
feldolgozhatatlan információt adni
egy 18 évesnek,
amiről nem is szükséges tudnia?
Ha fordítva történne, elvárnám tőle,
hogy ugyanezt tegye.
Azt akarnám, hogy ugyanezt tegye. Dühös lennék, ha nem tenné.
Nagyon erősen érzem ezt.
Van, aki azt mondja: az igazság az igazság,
el kellett volna mondanod neki, aztán járna terápiára,
és élete végéig foglalkozhat mindezekkel.
Nem rajtad áll Istent játszani, nem a te szereped
elvenni ezeket a dolgokat tőle, de számomra, ahogy én érzek erről,
nekem megvan, és szar érzés.
Benne nincs ez az érzés.
Nem tudja, milyen ezt érezni.
Ajándékot adtam azzal, hogy nem tud erről semmit.
Így számomra ajándéknak kell lennie.
Valami értékes dolog,
amit bármelyik ember odaadna egy másiknak, akit szeret,
bárki megtenné ezt.
Alex kedvéért annyi éven át
éltem ezt az életet,
mindent megtettem, amit tennem kellett,
ami illett a neki adott történethez.
Anya szülinapja volt például, megérkeztünk a házhoz, ölelkeztünk, puszilkodtunk.
Nem is tudom, mi járhatott anya fejében.
Ezt nézd: elbasztam e fiúk életét,
és itt éneklik nekem, hogy boldog szülinapot.
Tortát sütöttünk, felhajtást csaptunk, énekeltünk,
mindent tettünk, ami családban helyénvaló.
Alex azt csinálta, ami a mesékben volt,
úgy tett, ahogy a filmekben megmondták.
Menj, adj egy puszit anyukádnak, menj és adj ennek a hölgynek egy puszit.
Én pedig a háttérből figyeltem.
A fájdalom, a kín, ami gyötört, robbanékony volt.
És annyira intenzív és erős volt a vágy,
hogy elmulasszam,
hogy elkezdtem elhinni a valóságot, melyet teremtettem.
Szükségem volt azt érezni, hogy igazából sose történt meg velem.
Alex véletlenül vesztette el az emlékeit,
én pedig önként vesztettem el őket.
És ez remek volt. Szabad voltam.
Megszabadulhattam mindattól, amit velem tett.
Az összes fájdalmat, amit okozott nekem, és az összes szégyent.
Szégyelled magad. Mocskosnak, használtnak érzed magad.
És mindez eltűnt.
Hirtelen szép gyerekkorom volt.
Hirtelen jó szüleim voltak.
Hirtelen nem bántalmaztak.
Mindez sosem történt meg velem sem.
Segítettem neki, hogy ne ilyen gyerekkora legyen,
és közben magamon is segítettem.
Varázslatos volt.
Ha lehunyom a szemem és koncentrálok,
természetesen visszajönne.
De a felszínen, napi szinten... ugyanabban a körben mozogtam, mint Alex.
Kényelmi körré vált számomra,
és szükségszerű...
gonosz hazugság volt.
Ha annak neveznétek Alex kedvéért.
Amint anyám meghalt,
miután a földbe került és eltűnt,
olyan volt, mintha véget ért volna az egész mese.
Amikor Alex megtalálta a képet, összezavarodott.
Amikor én megláttam, újra átéltem
azt a borzalmat, ami velem történt.
Semmi más nem lehetett.
Nem lehetett véletlen.
Nem csúszhatott el az olló úgy, hogy levágja a fejeket.
Iszonyatos és zavarba ejtő dolog volt,
amit azonnal vissza kellett zárni az üvegbe,
máskülönben visszataszít a mélységbe.
Az a fotó számomra mindent megváltoztatott.
Egyenesen a konyhába mentem.
Marcus ott állt, és azt kérdeztem tőle:
„Ért minket szexuális bántalmazás, vagy sem?”
Megfordult, és elsápadt.
Nem tudta, mit tegyen. Megfordult, egy csésze teát fogott,
azt elejtette a padlóra.
Abban a pillanatban az egész kör köddé vállt,
és sosem felejtem el, mert tudtam, hogy vége a játszmának.
Csak nézett, csendben...
bólintott,
csak bólintott egy igent nekem, nem mondott semmit, csak bólintott,
aztán megfordult, hátat fordított nekem,
és kisétált a kertbe.
Kérdeztem: „Bántalmazott anya, vagy nem?” Ő erre: „Igen, bántalmazott.”
Átkarolt, és azt mondta nekem:
„Igen, ez az igazság.”
Sírtunk, mindketten.
Egyre csak sírtam és sírtam. Napokig.
Hosszú napokig.
És... Nem tudtam, mihez kezdjek.
Én...
nem tudtam, mit tegyek.
Egyre csak mondtam: „Nem, nem lehetett anyu. Tévedsz.”
Anyánk nem lehetett pedofil.
Ő nem olyan nő.
Megvoltak a bogarai, de az nem volt.
Tudomásom szerint apám sosem bántalmazott minket.
Bármennyire is gyűlöltem, mert olyan szörnyű volt,
szerintem sose tudta meg, hogy anyám bántalmaz minket.
Szeretném hinni, hogy tudta, és tennie kellett volna valamit róla,
de nem tudta.
Anyának hihetetlen képessége volt, hogy majdhogynem elbűvölje
a körülötte lévőket, rászedte őket, hogy azt tegyék, amit akart.
Mindenki azt hitte, csodálatos és bájos,
miközben belül nem az volt.
Nagyon bonyolult, és...
kegyetlen ember volt.
Bármilyen nehéz is volt elfogadni, amit anyu tett,
sokkal nehezebb volt elfogadni, amit Marcus tett.
Az, hogy a saját ikertestvérem hazudott nekem.
Az egyetlen ember, akiben teljes mértékben megbíztam,
most elárult.
Dühös voltam rá.
Életemben először irtó dühös voltam rá.
Dühös voltam rá, mert mindent tudtunk egymásról,
és nem volt titkunk. Mindent együtt csináltunk,
de mindezeken túl volt még egy titka.
Hogy lehetnének titkaink? Nincsenek titkaink. Ikrek vagyunk.
Egypetéjű ikrek vagyunk. Kötelékünk van.
A titkok nem léteznek
és nincs helyük a kapcsolatunkban.
És mégis van itt egy.
Majdnem megszabadultam tőle.
Őszintén kiűztem magamból, nem járt a fejemben,
és Alex erre kihozta a kibaszott helyéről,
ahova olyan keményen igyekeztem elzárni,
és kiterítette az asztalra. Egy pillanat alatt, csak úgy.
Szembeszálltam vele erről,
és egyszerűen annyit mondott, hogy nem áll készen beszélni róla.
Mondta, hogy történt szexuális bántalmazás, és ennyi.
Csak ennyit adott.
Eljött, hogy kérdezzen róla. Nem válaszoltam.
Jött kérdezni róla, s nem válaszoltam.
Üzemszünetbe merültem.
Tudod mit, adtam neked egy információdarabot,
igent mondtam, csak ennyit kell tudnod.
És sosem beszéltünk róla.
Nem bírtam.
Egyszerűen nem tudtam megbirkózni
a fájdalommal, a... az ilyesféle kínnal, hogy...
nem voltam felszerelve arra, hogy kezeljem.
Csak el akartam szaladni, és elbújni egy lyukba.
Úgyhogy így is tettem.
Egyedül voltam.
Talán életemben először egyedül voltam.
Elvesztettem az ikertestvérem.
Az egyetlen kapcsolatomat az egész létezésemhez.
Nem tudtam pontosan, hogy mit tett anyám,
nem tudtam, hogy az életem mely részei voltak valódiak,
és melyek nem voltak azok.
Semmim nem volt.
Attól volt ez olyan nehéz,
hogy aköré építettem fel az életemet, amit Marcus adott nekem.
Tehát nem csak Marcust vesztettem el ezzel, hanem magamat is.
Tizennyolc éves koromtól kezdve újraépítettem az életemet a semmiből.
Most 32 éves vagyok, és visszatértem oda, ahonnan kezdtem, a nulla ponthoz,
visszatértem a semmihez.
Újrakezdek, másodszorra.
Ha ez lehetséges, újra át kell szerveznem az egész életemet!
Ezért elkezdtem
utána kutatni, hogy ki volt anyám,
milyen féle ember volt.
Milyen volt ez a titkos élete?
Majdhogynem megszállottja voltam.
Elkezdtem összeilleszteni a dolgokat.
Találtam újságkivágásokat anyámról, amikor még elsőbálozó volt,
és egy idő után ráleltem mindenféle információdarabokra.
A várható levelek közé elvegyülve
találtam rengeteg szenvedélyes szerelmeslevelet.
Levelek katonáktól, ezredesektől,
igen tekintélyes emberektől.
Mind egy szálig imádták őt.
Kezdtem rájönni, hogy az egész élete a szex körül forgott.
Valahogy megigézte őket.
Szerettem az anyámat,
és az életem része volt.
És nagyon, nagyon nehéz volt
összeházasítani a két anyát.
Azt, akit ismertem, és azt, akiről megtudtam.
Csakhogy sokkal...
nagyobb volt, mint hittem.
Hihetetlen érzelmi örvénybe taszított.
Mi valódi, és mi nem?
Mi van, ha az egész...
csak kitalált mese?
Semminek sincs értelme.
Mit nem tudok még?
Olyan lehangolt és depressziós lettem,
és annyira zavarodott...
arról, hogy ki vagyok.
Voltak öngyilkos gondolataim is.
Egyszerűen nem tudtam megbirkózni a hétköznapi életemmel.
És nagyon...
nehéz volt...
kezelni ezt.
Az egyik nagy megmentőm az volt, hogy találkoztam a feleségemmel.
Találkoztam valakivel, aki nemcsak hogy hajlandó volt engem felvállalni,
de ráadásul készen állt felvállalni a rendkívüli történetemet is,
és aki segített küldetésemben, hogy felderítsem az igazságot.
Összeházasodtunk, és két gyerekünk született,
Marcus is összeházasodott, és neki is két gyereke van,
mindketten éltük tovább az életünket.
Elhatároztam, hogy nem engedem, hogy ez befolyásolja az életemet,
és így sikerült betuszkolnom Pandóra szelencéjébe, lezárnom,
és folytathattam a boldog életemet.
Nagyon jól éreztem magam, remek kapcsolataim voltak.
Csodálatos feleségem van. Hihetetlen dolgokat tettem az életemben
úgy, hogy nem kellett foglalkoznom mindezzel. Egyszerűen elzártam.
Azt hiszem, attól is olyan furcsa ez a történet,
hogy mindent együtt csinálunk:
az elmúlt húsz évben együtt dolgoztunk,
együtt vezetjük a cégeinket, mindent együtt csinálunk.
Még könyvet is írtunk a tapasztalatainkról.
De Marcus egyszerűen nem nyílt meg.
Nem tért ki arra, amit igazán tudnom kellett.
Kérdéseim voltak,
válaszokra volt szükségem,
és nem állt készen megadni őket nekem.
A mai napig nem.
Húsz éve tartom magamban a történtek valódi részleteit.
Visszanézve már látom, hogy szörnyű volt, amit tettem.
Meg kellett volna ölelnem,
leülhettünk volna átbeszélni, hogy vészeljük át,
mehetnénk együtt terápiára. Csináljuk együtt...
és az ellenkezőjét tettem.
Otthagytam a pácban, magára volt utalva.
Egyszerűen hihetetlen, hogy képes voltam ezt művelni vele.
És szégyenletes, amit tettem.
Egy nap megbocsát, de...
Túl sok.
HARMADIK FELVONÁS // ALEX ÉS MARCUS
Még mindig nem tudom, ki vagyok.
A testvérem szavaira van most szükségem.
Hogy kidolgozhassam, mi valódi, és mi nem.
Meg kell adja az utolsó kirakós darabot.
Hogy mi történt valójában...
abban a házban...
annyi évvel ezelőtt.
Közel vagy.
- Tessék. - Hát igen. Csak egy kicsit.
Bámulatos, hogy ennyi mindent tettünk együtt,
olyan sok különböző dolgon mentünk keresztül,
de valahogy soha nem ültünk le,
és nem beszéltük meg, hogy miről is szól ez az egész.
Sosem éreztem, hogy szükségem van rá.
Mindig úgy éreztem, hogy megbízol bennem eléggé...
és tisztelsz annyira, hogy nem kell tudnod minden részletet.
Igen. Elfogadtam minden egyes dolgot, amit időközben mondtál,
de valahogy minél többet megtudtam a történet kutatása során,
annál hihetetlenebb volt,
hogy sose kérdőjeleztem meg, amit mondtál.
És személyes szinten
irtó sokba került nekem.
Sokkal nehezebb volt járni ezt az utat,
mint ahogy képzelted, ha tényleg elgondolkodtál rajta.
A titkolózásod számomra
egy nehezen viselhető dolog volt,
mert mindent együtt tudunk,
egypetéjű ikrek vagyunk, együtt értünk mindent, összekötünk,
viszont mégis van köztünk ez a felfoghatatlan
csend, mely elválaszt,
ahol kétségbeesetten próbálok kérdezni, te pedig
kétségbeesetten igyekszel nem válaszolni.
Részemről úgy érzem...
hogy amint megvan, befejezhetem ezt az utamat.
Érted, mire gondolok? Be kell fejeznem.
Abba kell hagynom a kutatást,
és egyben te is megszabadulhatsz tőle, mindketten kapunk valamit ebből.
- Ahogy egymást is. - Tudom.
- Tudod. - Meg kell értened,
amint megkérdezted,
azon a napon, amit sosem felejtek el,
hogy anyánk bántalmazott-e minket,
és igent mondtam, de semmi mást,
azt hittem, ez bőven elegendő,
és folytathatod az életedet ennyivel.
De nem volt az. Nekem nem volt elég.
Az az egy pillanat
nagyon sokba került nekem.
Nos, nekem is durván sokba került, Alex,
mert azzal, hogy ezt átadtam neked, úgy magamnak is vissza kellett adnom,
és kurva sok évembe telt megszabadulni tőle.
Eltemettem, temettem, és temettem.
Csend, csend, csend.
Igen, de lehetővé tette, hogy szabad életet éljek,
ahogy te is szabad voltál.
Nincs gyermekbántalmazás.
Amikor elvettem tőled, egyben magamtól is elvettem.
Nem érted ezt?
Magam miatt maradtam csendben.
Magamért.
Ha neked adtam volna, magamnak is odaadtam volna,
és idáig nem álltam készen rá, hogy megtörjem a csendet.
A hallgatás az hazugság,
húsz éven át hazudtam magamnak
arról, hogy bántalmaztak.
Ez a védekezési mechanizmusom.
Hazugság. Hallgatni hazugság,
és ha elmondom neked, amit tudni akarsz,
azzal megtöröm a hallgatást.
- Bármilyen információ? - Bármi, Alex,
bármi, ami több, mint: „Igen, az anyám bántott minket.”
Adtam infót... Feltettél egy kérdést, megadtam a választ.
Semmi más nem jöhetett szóba.
Már nem tudtam kezelni.
Nem érted, Ali?
Nem. Nem értettem.
- Ezért. - Nem értettem.
Pont ezért, Ali.
Nem tudtam megtenni.
Túlságosan gyáva voltam.
Egyszerűen messze túl gyáva.
Hogy bármit is adjak neked,
bármit.
Húsz éve kutatok utána.
Az őrületbe kergetem magam.
Órákig beszélgettem emberekkel, találtam dolgokat, információmorzsákat.
- Ez irányította az életem. - De miért nem tudtad elengedni?
- Miért nem tudtad elfogadni? - Nem ment.
Egyszerűen nem tudtam elengedni.
- De megérted, miért nem tudtam odaadni? - Igen, értem.
Azt megértem.
Csöndben csináltam a dolgaimat,
próbáltam megtalálni, te pedig csendben próbáltál semmit adni.
- Nem volt más választásom, Ali. - Így ment ez,
- és még tovább. - Nem volt más választásom.
Ötvennégy évesek vagyunk.
Ötvennégy éves. A kurva életbe.
Most beszélgetünk erről.
Húszéves korunkban kellett volna.
Kurvára elpocsékoltunk 30 évet!
De most őszintén.
De most itt vagyunk.
Igen, itt.
Nem...
nem hiszem, hogy van erőm a szemedbe elmondani,
mi történt valójában.
De volt egy beszélgetésem erről, amit felvettünk,
talán meg kéne nézned,
és mindent megad, amit tudnod kell.
És boldogan engednéd, hogy lássam?
Nem mondanám, hogy boldogít, hanem
- szükségét érzem. - Szükségét.
Szükségszerű, Alex.
A hazugság végéhez értünk.
Nézd csak meg!
De nem tehetem szemtől szembe, Ali.
Elmegyek, és hagyom, hogy megnézd.
Aztán végeztünk.
- Jó. - Készen állsz erre?
Igen.
Hú, nagyon megijesztesz most, de...
Nem értem igazán, hogy miért kell látnod.
Nem tudom felfogni.
Hogy újra teljesen össze legyünk kapcsolva, Markie.
- Hogy úgy. - A hazugságnak véget kell érnie.
És az életemnek valódinak kell lennie.
Az életem nem valódi. Az én életem az, amit adtál, Markie.
Az életem az, aminek akartad.
Te diktáltad az életemet.
Kell nekem valami. Magamévá kell tennem.
- Jó. Rendben. - Jó?
Sosem mondtam el egy árva léleknek,
hogy mi történt.
Alig árultam el magamnak, mi történt.
Arra kérsz, hogy olyasmit adjak neked,
amit soha életemben nem adtam senkinek.
Jól van.
Csak azért, hogy mondhassam anyának: „Kapd be.” Csináljuk!
Anyám behozott minket a szobájába,
az ágyába hozott minket.
Kényszerítene, hogy megérintsük egymást.
Játszanunk kellett egymással.
Ő is megérintett minket. Maszturbált minket.
Olyan dolgokat tett, amiket egy anyának sosem lenne szabad tennie a gyerekével.
Aztán továbbállt.
Nemcsak hogy a saját kielégítése kedvéért akart ilyet tenni,
hanem körbe is adott minket a barátainak.
Elvitt a barátaihoz,
megvacsorázott, megivott egy pohár bort, aztán ott hagyott minket.
Sosem együtt, mindig egyedül.
Aztán valami idegen férfi, akivel sose találkoztam azelőtt, akit sose ismertem,
az ágyába vitt és megérintett,
megerőszakolt és meggyalázott.
A saját kielégítésére.
Aztán reggel anyám eljött értem,
és hazavitt.
Sose szólalt meg, sose beszélt.
Mit csináltam a kocsiban? Csendben voltam, és csendes voltam.
Mindig csendben, mindig csendes.
Aztán újra és újra megtörtént.
Aztán Alexet vitte el.
Az ágyamban feküdtem, a szobámban.
Alex nem volt ott, ő az ikertestvérem.
Egy barátnál aludt.
És ez az életünk normális része volt.
Mi ezzel nőttünk fel.
És elfogadtuk.
A gyerekek elfogadják.
A gyerekek mindent elfogadnak, mert szeretik a szüleiket,
azt hiszik, hogy amit a szüleik tesznek, része a felnövésnek.
Nincs kapacitásunk
azt érezni, hogy tudjuk, hogy helytelen, és...
még most is, ennyi évvel később
ezt gondolom magamban:
„Baszd meg, anya!
Hogy a faszba képzeled, hogy ezt teheted velem?”
De elment. Meghalt. Megúszta,
és nem mondhatom ezt el neki.
Ezt megbántam.
Keserűen bánom ezt.
De most felszólalok.
Most elmondom neked.
Sosem találkoztunk. Nem tudom, ki vagy,
de tudod, ki az anyám.
És tudod, hogy amit tett, az helytelen.
És ennek hatalma van.
Erre szükségem van.
Mindenkinek szüksége van erre.
Valamennyit tudtam ebből.
Valamennyit kitaláltam. Gondolkoztam ilyesmin.
Csak nem ismertem a nagyságát.
Nem tudtam, hogy ilyen nagy.
Hogy jutottunk ki abból a házból egy darabban?
Akarsz hallani erről?
Most itt vagyunk. Sosem tesszük ezt többé.
Szóval az utolsó alkalom, hogy engem...
körbe adtak, jobb szó híján.
Londonba vitt anyu.
Egy pasival vacsorázott, egy művésszel.
Állítólag elég híres művész.
Vacsoráztunk.
Elment,
és én a házban maradtam,
aztán bejött a szobám... ebbe a szobába, ami tele volt festménnyel,
volt ott egy baldachinos ágy,
bebújt az ágyba velem, és elkezdett tapizni.
Tizennégy éves voltam,
és amikor leért a nemi szervemhez...
felültem az ágyba, és azt mondtam: „Nem.
Nem akarom ezt. Nem tetszik ez nekem.”
Ellöktem magamtól,
nagyon agresszív lett, és sikerült kijutnom a házából.
- És hazajutottam. - Hogy jutottál haza?
Hogy lehetséges egyáltalán?
Elsétáltam a metróhoz.
Blicceltem a metrón pénz nélkül, akkoriban lehetett.
Felszálltam jegy nélkül.
És hazasétáltam.
Bejöttem, kopogtam az ablakon, és beengedtél.
Ágyba bújtam, és elaludtam.
- Másnap pedig tovább... - Mi a fenét mondott erre anyánk?
Hogy... Nem is tudta, hogy a házban vagy?
Semmit. Reggel lejöttem. Reggeliztünk.
Nagyon meglepődött, hogy ott voltam.
És a szemébe néztem. Ő pedig az enyémbe.
És többé nem fordult elő.
- És ez volt a vége, Ali. - Egy szó nélkül?
Egy szó nélkül.
Bassza meg!
Soha többé nem tette veled sem.
Nem mentél el. Soha többé nem voltál távol otthontól.
És befejeződött.
Így lett vége.
Most már mindent tudsz.
Mindent tudsz, Ali.
Erre volt szükségem.
Igen.
Ne legyen több hazugság!
Nem lehet csend. Sem titok.
És visszakaptalak... velem vagy.
Nem tudom meghálálni azt, amit tett.
Nem tudom, mit mondhatnék neki.
De tudja.
És ez elég.
Vége van.
Végre.
És továbblépünk.
A feliratot fordította: Lucy K. Melocco