Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- סרט תיעודי מקורי של NETFLIX -‬
‫אני לא יודע מי אני.‬
‫לא רק מה הסיפור שלי, אלא מי אני באמת.‬
‫אני האמיתי.‬
‫שמרתי על שקט 20 שנה.‬
‫עשרים שנה!‬
‫התחבאתי.‬
‫הייתי צריך לתמוך בו, לעזור לו.‬
‫היינו צריכים לעשות הכול יחד כתאומים.‬
‫אנחנו תאומים זהים. זה קשר חזק.‬
‫אבל הדבר הזה היה חזק יותר, וניפץ את הקשר.‬
‫הוא הפריד בינינו.‬
‫התשובות שאני מחפש‬ ‫נמצאות בתוך הראש של מרקוס.‬
‫אבל הן קבורות עמוק בפנים.‬
‫אז זה מעשה כמעט פזיז,‬
‫כי אין לדעת מה נגלה כשנפתח את התיבה הזאת.‬
‫זו תיבת פנדורה. אנחנו נחליט אם לפתוח אותה.‬
‫אבל...‬
‫האם זה יעזור לי? זה סיכון.‬
‫ואני מוכן להסתכן.‬
‫- מערכה ראשונה // אלכס -‬
‫התעוררתי.‬
‫אני זוכר שפקחתי עיניים,‬
‫הסתכלתי על החדר סביבי‬
‫וניסיתי להבין איפה אני.‬
‫ואז הפניתי את תשומת ליבי לאחי התאום.‬
‫זיהיתי אותו מיד.‬
‫אלכס, זה אני!‬
‫הוא ישב על המיטה לידי...‬
‫זה בסדר.‬
‫ופשוט אמרתי,‬
‫"שלום, מרקוס".‬
‫אני חושב שכתאום,‬ ‫הדבר העיקרי הוא שאתה לעולם לא לבד.‬
‫וזה דבר אדיר.‬
‫לא משנה מה קורה לך בחיים,‬
‫החצי השני שלך תמיד נמצא לצידך.‬
‫אף על פי‬
‫שלא הייתי בטוח מה קורה סביבי,‬
‫ידעתי ב-100 אחוז שהוא אחי‬ ‫ושאני יכול לסמוך עליו.‬
‫ואז הפניתי את תשומת ליבי לאישה‬
‫שהייתה קרובה יותר למיטה מכולם.‬
‫והיא הייתה די היסטרית‬
‫מעצם העובדה שהתעוררתי.‬
‫"שלום, אלי! אתה ער! מה שלומך?‬
‫זאת אני."‬
‫וחשבתי בלב, "אני לא יודע מה שלומי‬ ‫ואני לא יודע מי את".‬
‫"אתה זוכר אותי, נכון?‬
‫אתה בטוח זוכר אותי". שוב ושוב ושוב.‬
‫שאלתי את מרקוס, "מי זאת?"‬
‫והוא פשוט אמר,‬
‫"זאת אימא שלנו".‬
‫ומרקוס אמר לי,‬ ‫"אתה באמת לא מזהה את אימא שלנו"?‬
‫ואמרתי, "לא".‬
‫ואז הוא אמר לי, "אתה יודע מי אתה?‬
‫אתה יודע מה שמך?"‬
‫התחלתי להבין שאני לא יודע כלום.‬
‫לא ידעתי איפה אני,‬
‫איפה אני גר.‬
‫לא ידעתי מה קרה לי.‬
‫אפילו לא ידעתי איך קוראים לי.‬
‫הכול נמחק.‬
‫תארו לעצמכם חלל שחור ריק.‬
‫איבדתם הכול בחיים,‬
‫ואתם מתחילים מדף חלק.‬
‫תארו לעצמכם כמה זה מפחיד.‬
‫הרופא הסביר שהוא חבש קסדה, אבל הקסדה נפלה,‬
‫ולכן כשהוא פגע בקרקע,‬
‫הראש שלו נחבט בקרקע, לא הקסדה.‬
‫ולכן הוא שקע בתרדמת,‬
‫והם לא ידעו‬
‫איזה נזק מוחי נגרם לו.‬
‫אימא שלי באה לאסוף אותי.‬
‫היא אמרה שלוש-ארבע פעמים‬ ‫עוד לפני שנכנסנו למכונית,‬
‫"אתה זוכר מי אני, נכון?"‬
‫ואמרתי לה, "לא".‬
‫שאלתי, "לאן אנחנו נוסעים?"‬
‫היא אמרה, "הביתה. אני לוקחת אותך הביתה".‬
‫אז אני יושב במכונית עם אישה זרה,‬
‫נוסע למקום כלשהו, אין לי מושג לאן,‬
‫ואומרים לי, "זה הבית שלך, כאן אתה גר".‬
‫לבית יש שביל גישה מכוסה בחצץ,‬ ‫שביל גישה די גדול.‬
‫זה בית גדול,‬
‫והוא נראה לי קצת מאיים.‬
‫הוא היה בערפול חושים. הוא לא ידע איפה הוא.‬
‫הוא לא ידע כלום.‬
‫אף על פי שהוא היה בן 18,‬
‫מבחינה שכלית, הוא היה בן תשע.‬
‫אני זוכר שעברנו דרך המטבח‬ ‫והסברתי לו שזה המטבח,‬
‫ואחר כך הראיתי לו את השירותים,‬ ‫ואחר כך לקחתי אותו ל...‬
‫לחדר השינה שלו.‬
‫"זו המיטה שלך משמאל, זו המיטה שלי מימין."‬
‫פשוט אומרים לי,‬
‫"זה הבית שלך.‬
‫זו אימא שלך".‬
‫אני לא יודע את זה.‬
‫הראש שלי היה ריק.‬
‫כלומר, כל אדם אחר‬
‫זוכר את החופשות שלו,‬
‫את הפעם הראשונה שהוא נפל מהאופניים,‬
‫את הנשיקה הראשונה שלו, את האהבה הראשונה.‬
‫אלה הדברים שהופכים אותך למי שאתה.‬
‫ואתה זקוק לזיכרונות האלה.‬
‫לי לא היה שום דבר מזה.‬
‫היה ניכר מאוד‬
‫שההורים שלי לא ידעו איך להתמודד איתי.‬
‫אבא שלי היה מרוחק מאוד.‬
‫שום חיבוק, שום דבר כזה.‬
‫הוא לחץ לי את היד ואמר שהוא אבא שלי.‬
‫הוא לא בא לביה"ח.‬
‫לא.‬
‫הוא לא בא מעולם.‬
‫אימא שלי לא רצתה להאמין‬
‫שאיבדתי את הזיכרון.‬
‫מבחינתה, זה היה בלתי נתפס‬
‫שבן לא מזהה את אימו.‬
‫היא לא רצתה להאמין בזה.‬
‫תארו לעצמכם,‬
‫הבן שלכם מתעורר, ואין לו מושג מי אתם.‬
‫דבר כזה יטריד ויצער מאוד כל אימא.‬
‫זה פגע בה מאוד.‬
‫אז אני לגמרי לבד בבית הזה, בלי שום תמיכה,‬
‫חוץ מאח שלי.‬
‫הוא קולט את זה. הוא מבין.‬
‫אני לא צריך להסביר לו כלום.‬
‫הוא לא מקשה עליי,‬ ‫הוא נותן לי כל מה שאני צריך.‬
‫אילולא ידע מי אני,‬ ‫אילולא זיהה את התאום שלו,‬
‫הוא היה נשאר לבד בעולם בשארית חייו.‬
‫אבל הוא לא היה לבד. אני הייתי איתו.‬
‫הייתי צריך ללמוד המון,‬
‫אז הוא נתן לי במהירות את המידע הבסיסי,‬ ‫הסביר לי דברים יום-יומיים,‬
‫"זה מטבח, זאת טלוויזיה, זה שולחן".‬
‫הראיתי לו איפה כל הבגדים שלו נמצאים,‬ ‫לימדתי אותו לנעול נעליים,‬
‫לשרוך שרוכים, להכין טוסט.‬
‫הוא נתן לי דברים כל הזמן,‬
‫ואני פשוט זרמתי איתו.‬
‫כשהוא אמר שהוא לא מזהה משהו,‬ ‫פשוט אמרתי לו מה זה.‬
‫ואז עברנו לדברים מסובכים יותר.‬
‫"וואו, מה זה?"‬
‫הדקות הראשונות היו קצת מוזרות,‬
‫ואז הבנתי שאני יכול לעשות את זה.‬
‫אני יכול לרכוב על אופניים.‬
‫למיטב זיכרוני, הוא היה די טוב בזה.‬
‫אבל הוא לא ידע לאן הוא נוסע, כמובן,‬
‫אז כשיצאנו מהבית, הכול היה תעלומה מבחינתו.‬
‫העולם נראה מפחיד מאוד.‬
‫אבל איתו...‬
‫הכול היה קצת קל יותר.‬
‫הטלוויזיה הדהימה אותי.‬
‫כל התוכניות היו חדשות לי,‬ ‫אפילו "טום וג'רי".‬
‫- טום וג'רי -‬
‫מצד אחד, ניסיתי לצבור מידע רב ככל הניתן,‬
‫ומצד שני, ניסיתי להבין את המשפחה שלי‬
‫ואת הדינמיקה בין כולם.‬
‫בפרסומת לציר עוף הראו ארוחת יום א' מושלמת,‬ ‫כל המשפחה יושבת מסביב לשולחן,‬
‫וזה נראה נחמד,‬
‫ופשוט הנחתי‬
‫שככה זה בכל המשפחות,‬ ‫כי זה מה שראיתי בטלוויזיה.‬
‫- ציר עוף -‬
‫עד מהרה הבנתי‬ ‫שאימא נמצאת במוקד העולם החדש שלי.‬
‫היא הייתה אישה גבוהה למדיי,‬ ‫יותר מ-1.80 מטר,‬
‫והיו לה כפות ידיים וכפות רגליים גדולות.‬
‫כפות רגליים גדולות מאוד.‬
‫היה איתה כיף.‬
‫היא נהגה לרקוד במטבח,‬
‫או להיכנס לחדר ולומר, "הנה כולנו.‬ ‫אני כאן, כולם! אני כאן!"‬
‫היא געתה בצחוק. זה היה הצחוק שלה.‬
‫היא הייתה קולנית מאוד, למעשה.‬
‫אימא ירשה כלבי צ'יוואווה,‬
‫והיא נהגה להלביש אותם.‬
‫היו להם מערכות בגדים,‬ ‫כובעים קטנים, מעילים קטנים,‬
‫וזה היה העולם שלה.‬
‫לפני התאונה שנינו שנאנו את הכלבים.‬
‫קראנו להם "עכברושים מהלכים".‬
‫אבל כשאלכס חזר הביתה,‬ ‫הוא דווקא חיבב את הצ'יוואוות.‬
‫חיבבתי אותם כי הם היו חמודים.‬ ‫מעולם לא ראיתי כלבים כאלה.‬
‫אבל אף אחד מלבדי לא גילה שום עניין בכלבים.‬
‫אני עדיין לא סובל אותם. הם איומים.‬
‫אז התבגרתי במהירות מדהימה בתוך חודש,‬
‫הפכתי מילד בן שש לנער בתחילת גיל ההתבגרות,‬ ‫בסביבות גיל 15-14.‬
‫זה קרה במהירות עצומה,‬
‫והרגשתי מוכן לעלות לרמה הבאה,‬
‫ואז התחלתי לשאול את מרקוס‬ ‫שאלות אישיות יותר.‬
‫"מי אני באמת?"‬
‫אז התחלתי לשאול את מרקוס על הילדות שלנו.‬
‫הוא שאל, לדוגמה,‬ ‫"לאילו חופשות משפחתיות יצאנו?"‬
‫ואמרתי לו,‬ ‫"אתה יודע, היינו בנופש בחוף בצרפת".‬
‫"בסדר. והיה נחמד?"‬
‫"כן, נהנינו מאוד. הלכנו לחוף, אכלנו גלידה,‬
‫תמיד ביקשת תוספת פצפוצי שוקולד על הגלידה".‬
‫"אה, זה נחמד."‬
‫מרקוס הראה לי תמונה של שנינו בחופשה,‬
‫וזה נראה נחמד, היינו...‬
‫ילדים טיפוסיים שבונים טירות חול על החוף,‬
‫אז פשוט הנחתי שזה מה שעשינו כל שנה.‬
‫הוא הראה לי תמונות...‬
‫ואני חיברתי את הנקודות.‬
‫הוא נתן לי תמונה‬
‫ואני בניתי זיכרון סביב התמונה הזאת,‬
‫זיכרון של שני ילדים מאושרים בחוף.‬
‫אני למעשה‬
‫השתלתי מחדש זיכרונות במוחו‬ ‫והחזרתי לו את הילדות שלו,‬
‫ועניתי על שאלות לגבי כל חייו, מהינקות‬
‫ועד גיל 18.‬
‫כשאין לך זיכרון,‬ ‫ואתה מקבל פיסות קטנות של מידע,‬
‫אפילו מעט מידע על חופשה אחת‬
‫היה בעל חשיבות עצומה מבחינתי,‬ ‫כי זה כל מה שהיה לי.‬
‫הרסיסים הקטנים האלה‬
‫הפכו לאבני הבניין של הזהות החדשה שלי.‬
‫והחיים נראו טובים.‬
‫החיים שמרקוס הראה לי וצייר עבורי‬
‫היו חיים של משפחה אמידה מפרברי לונדון‬
‫עם הורים נורמליים לחלוטין,‬
‫חברים שבאים להתארח, והכול נראה טוב.‬
‫הוא צייר לי אידיליה משפחתית.‬
‫היה מסובך יותר ללמוד את חוקי הבית.‬
‫נאסר עלינו לעלות לקומה העליונה.‬
‫לא אכלנו עם ההורים.‬
‫לא קיבלנו מפתח לבית, ומגיל...‬
‫ארבע עשרה, לדעתי,‬
‫גרנו בצריף בגינה.‬
‫באופן משעשע, דווקא חיבבנו את הצריף,‬
‫כי זו הייתה הממלכה שלנו.‬
‫כן, זה היה...‬
‫זה היה בית מבלבל מבחינתי.‬
‫היו חפצי נוי בכל מקום.‬
‫הארונות היו מלאים עד אפס מקום,‬ ‫וכך גם השירותים בחוץ, עליות הגג, החניות.‬
‫נאסר עלינו להיכנס לחלקים מסוימים בבית,‬
‫ולא נכנסנו אליהם בלי רשות.‬
‫בייחוד הצד של אבא שלי.‬
‫לא נכנסנו לחדר העבודה שלו אלא בהזמנה.‬
‫הוא היה אדם מפחיד, והיה לו מזג חם מאוד.‬
‫הוא נהג לצעוק בקול רם ולחבוט בשולחן האוכל.‬ ‫אני זוכר במיוחד את שולחן האוכל.‬
‫במרכז הבית היה שולחן אוכל ארוך מאוד,‬ ‫והוא נהג לחבוט בו בעוצמה.‬
‫ואז הוא אמר לך להסתלק.‬
‫מרקוס הסביר לי,‬
‫"אל תתערב. תן לו לעשות מה שהוא רוצה,‬
‫ותהיה מנומס.‬ ‫תמיד תהיה מנומס ותקרא לו 'אדוני'".‬
‫אני זוכר שהוא שאל אותי‬ ‫למה אנחנו צריכים להתנהג ככה,‬
‫ואמרתי לו ש...‬
‫ככה זה במשפחות.‬
‫בשלב מסוים אחי אמר לי שההורים שלנו‬
‫הם נצר למשפחות אצולה.‬
‫דוכסים, לורדים, בני ובנות אצולה‬ ‫פקדו את הבית שלנו כדבר שבשגרה.‬
‫זה היה אורח החיים שלנו.‬
‫מעולם לא חשבתי שזה מוזר,‬
‫כי הכול נראה לי נורמלי.‬
‫ההורים שלנו היו נורמליים לחלוטין מבחינתי.‬
‫המגורים בצריף‬ ‫היו נורמליים לחלוטין מבחינתי.‬
‫מעולם לא פקפקתי בדבר,‬ ‫כי איך בעצם אדם מגדיר מה נורמלי?‬
‫מה שאתה מכיר הוא נורמלי,‬ ‫המשפחה שלך היא נורמלית מבחינתך.‬
‫היה לי הסיפור שלי.‬
‫קיבלתי אותו מאח שלי,‬
‫אימצתי אותו לעצמי,‬
‫ולקחתי אותו איתי כשיצאתי לעולם.‬
‫כעבור כמה חודשים, מרקוס החליט‬ ‫שהגיע הזמן שאפגוש את החברים שלי.‬
‫אז הלכנו לפאב.‬
‫זה היה עוד צעד ענק.‬
‫כשאתה נער מתבגר,‬
‫אתה לא רוצה להיות חריג.‬
‫אתה לא רוצה להתבלט.‬ ‫אתה רוצה להיות כמו כולם.‬
‫אבל כולם מכירים אותך, ואתה לא מכיר אותם.‬
‫וזה די מלחיץ, למען האמת.‬
‫התקשיתי להתמודד.‬
‫אנשים אומרים, "זה לא כזה נורא‬ ‫לאבד את הזיכרון".‬
‫אבל זה נורא.‬
‫אין לי שום דבר להיאחז בו.‬
‫אין לי שום עוגן שמעניק לי שלוות נפש‬
‫מלבד מרקוס.‬
‫אז אני ומרקוס פיתחנו יחד שיטה‬
‫שאפשרה לי לפגוש אנשים‬
‫מבלי שהם יבינו שאין לי מושג מי הם.‬
‫כשהלכנו לארוחת ערב אצל חבר,‬
‫עמדנו מחוץ לדלת‬ ‫והוא אמר, "בסדר, תזכיר לי".‬
‫"תזכיר לי, איך קוראים להם? איך הם נראים?‬
‫תתאר לי אותם בקווים כלליים,‬ ‫תן לי תקציר מהיר על כל אחד.‬
‫זה דייב, זה ג'ון, זה כריס."‬
‫וכשהם פתחו את הדלת, אמרתי,‬ ‫"היי, כמה טוב לראות אתכם".‬
‫ואף אחד לא ידע מעולם.‬
‫כולם חשבו, "אלכס בסדר גמור.‬
‫תראו, הוא מכיר את כולם, הוא יודע מה קורה".‬ ‫אבל זה לא היה נכון.‬
‫העברתי לו קורס מזורז בחוץ.‬
‫ואז הוא אמר, "אה, כן, יש לך חברה".‬
‫אמרתי, "כן? יש לי חברה?"‬
‫היא הייתה נחמדה מאוד, והיא לא ממש שמה לב‬
‫שאין לי מושג מי היא.‬
‫הבדיחה הקבועה שלנו היא‬ ‫שאיבדתי את הבתולין עם אותה בחורה פעמיים.‬
‫הוא פיתח אובססיה לצילומים,‬
‫כי הוא היה פרנואיד‬ ‫וחשש שיאבד את הזיכרון החדש שלו.‬
‫צילמתי אנשים נהנים.‬
‫צילמתי מסיבות שהלכנו אליהן,‬ ‫אנשים שפגשנו, מקומות שביקרנו בהם.‬
‫רציתי להנציח כל רגע ורגע,‬
‫כל חודש וחודש,‬
‫כל שנה ושנה,‬
‫בשארית חיי.‬
‫כולנו מצלמים רגעים מאושרים,‬
‫ומוחקים את כל השאר.‬
‫כולנו עושים את זה.‬
‫אנחנו מצלמים בחתונות, אבל לא בלוויות.‬
‫אבא גסס.‬
‫הוא חלה בסרטן...‬
‫סרטן הלבלב.‬
‫ואני זוכר שהוא זימן אותנו לחדר העבודה‬
‫והתחיל להתנצל על ההתנהגות שלו‬ ‫ועל הדברים שעשה.‬
‫הוא שאל אם נסלח לו לפני מותו.‬
‫אמרתי, "כן".‬
‫אלכס היה אומר כל דבר.‬
‫הוא היה ילד נחמד, היה לו אופי טוב כל כך.‬
‫ואז מרקוס עמד שם ואמר,‬
‫"לא, אני לא סולח לך".‬
‫והסתובב ויצא מהחדר.‬
‫אני זוכר שיצאתי מהחדר איתו,‬
‫ושאלתי, "למה עשית את זה?‬
‫למה סירבת לבקשתו האחרונה של אדם גוסס?‬
‫הוא עומד למות. תגיד שאתה סולח לו".‬
‫הוא אמר, "לא. למה לי?"‬
‫אמרתי, "כי הוא ביקש.‬
‫הוא ביקש שנסלח לו. למה אתה לא מסוגל?"‬
‫הוא אמר, "לא, זה מסובך. אני לא רוצה".‬
‫וכעבור כמה ימים הוא נפטר.‬
‫לאחר שאבא מת,‬
‫חשבתי שדברים ישתנו בבית,‬
‫כי הוא היה הבריון, הוא קבע את החוקים.‬
‫וכשהגעתי לשנות ה-20 לחיי,‬
‫חשבתי שנקבל גישה לבית, שנקבל מפתח לבית,‬
‫שנוכל להיכנס ולאכול מתי שנרצה,‬ ‫לבוא מתי שנרצה.‬
‫אפשר לשכוח מכל החוקים. הוא מת עכשיו.‬
‫מהר מאוד הבנתי שהחוקים לא השתנו.‬
‫הם נהיו נוקשים עוד יותר.‬
‫אימא עדיין סירבה לתת לנו מפתח.‬
‫אבל דיברתי על זה עם מרקוס,‬ ‫והוא אמר לי לא לדאוג.‬
‫אז לא דאגתי.‬
‫נקפוץ חמש שנים קדימה.‬
‫מצאתי אותה שוכבת חסרת הכרה‬ ‫בתחתית גרם המדרגות.‬
‫היה לה גידול סרטני במוח,‬
‫סרטן סופני.‬
‫הייתי נסער מאוד מכל העניין.‬
‫למדתי לאהוב את אימא שלי,‬
‫והתקרבתי אליה מאוד.‬
‫היא אמרה שהיא תתגעגע אלינו‬
‫ושהיא אוהבת אותנו.‬
‫ובאותו רגע...‬
‫היא הלכה לעולמה.‬
‫פשוט בכיתי במשך זמן רב.‬
‫אבל מרקוס לא בכה.‬
‫הוא לא הפגין שום רגש.‬
‫אני...‬
‫לא הרגשתי כלום.‬
‫לא היו לי רגשות אשם על כך שלא הרגשתי כלום.‬
‫לא הייתי עצוב, לא הרגשתי...‬
‫הקלה.‬
‫לא הרגשתי כלום.‬
‫אני מכיר את אחי לפני ולפנים.‬
‫אנחנו תאומים. אנחנו יודעים הכול זה על זה.‬
‫אבל הוא התמודד עם המצב‬ ‫בצורה שונה לחלוטין ממני.‬
‫וזה הטריד אותי מאוד.‬
‫אחרי הלוויה חזרנו לדיוק'ס קוטג'‬
‫ונכנסנו לבית שלנו עם המפתח שלנו‬
‫והתחלנו לפנות את הבית הענק‬ ‫ואת המבנים החיצוניים,‬
‫כי כולם היו מלאים בחפצים.‬
‫התחלנו לפנות דברים מהקומה התחתונה,‬
‫ומדי פעם מצאנו צנצנת ריבה‬
‫מלאה בשטרות של 50 ליש"ט.‬
‫מצאנו שטרות מוחבאים מאחורי וילונות.‬
‫התחלתי לחשוב, "זה קצת מוזר".‬
‫ואז נכנסנו לחדרי האמבטיה.‬
‫באחד מחדרי האמבטיה היה ארון ענק‬
‫מלא בצעצועי מין.‬
‫מרקוס ואני הסתכלנו בפנים. אני הייתי בהלם,‬
‫אבל הוא לא הפגין הרבה רגש.‬
‫הוא רק חזר ואמר לי, "תשכח מזה.‬ ‫שים את זה בצד, בוא נמשיך".‬
‫וכשנכנסנו לעליית הגג,‬
‫מצאנו שם את הילדות שלנו.‬
‫כל ספרי הלימוד שלנו,‬ ‫כל בגדי התינוקות שלנו,‬
‫וארגזים על גבי ארגזים מלאים במתנות‬
‫שנשלחו לנו מדי חג מולד ומדי יום הולדת‬
‫מהסנדקים שלנו, מהדודים והדודות שלנו.‬
‫מעולם לא קיבלנו שום מתנה‬ ‫בחג המולד וביום ההולדת.‬
‫היא שמרה כל אחת ואחת מהן.‬
‫זה הפך את אימא שלי לדמות מורכבת בהרבה.‬
‫מי היא הייתה? מה עוד אני לא יודע עליה?‬
‫התחלנו לפנות את החדר של אימא.‬
‫היינו בתוך אחד הארונות,‬
‫וכשהזזנו את כל המעילים והבגדים,‬
‫מצאנו דלת סודית שהובילה לארון בתוך הארון.‬
‫היא הייתה נעולה, כמובן.‬ ‫אז חיפשנו את המפתח.‬
‫ובפנים מצאנו תמונה‬
‫שלי ושל מרקוס.‬
‫בתמונה אנחנו בערך בני עשר, אנחנו עירומים,‬
‫והראשים שלנו נחתכו.‬
‫זה היה מוזר מדי. זה פשוט היה משונה מדי.‬
‫למה לעזאזל הייתה לה‬
‫תמונת עירום שלי ושל מרקוס בלי ראש?‬
‫לא ידעתי מה לעשות.‬
‫אני...‬
‫לא ידעתי מה לעשות.‬
‫לא.‬
‫זה פסיכי לגמרי.‬
‫פשוט פסיכי לגמרי.‬
‫אלוהים.‬
‫אפשר לקבל כוס תה?‬
‫- מערכה שנייה // מרקוס -‬
‫מהיום הראשון התחלתי ליצור עבור אלכס‬ ‫חיים שונים מהחיים האמיתיים שלנו.‬
‫ציירתי לו תמונה של משפחה נורמלית.‬ ‫גרנו בבית יפה,‬
‫ההורים שלנו היו אנשים נחמדים והגונים.‬
‫אבל זו לא הייתה האמת.‬
‫זו הייתה פנטזיה שיצרתי עבורו,‬
‫וככל שזה נמשך, כך הפנטזיה גדלה.‬
‫כשאלכס חזר מבית החולים,‬
‫הוא לא הכיר את אימא שלו.‬
‫הוא לא הכיר את הבית שלו,‬ ‫את החדר שלו, את החברה שלו,‬
‫הוא לא ידע שהוא באנגליה, הוא לא ידע כלום.‬
‫אבל הוא הכיר אותי.‬
‫הוא ידע מי אני.‬
‫אם יש לך בראש רק עובדה אחת,‬
‫דבר אחד שאתה יודע בוודאות,‬ ‫דבר אחד שהוא שלך,‬
‫ששייך לך, שאיש לא נתן לך,‬
‫אתה בונה הכול סביב העובדה הזאת.‬
‫הוא היה מוכרח לבטוח בי,‬ ‫כי לא היה לו אף אחד אחר לבטוח בו.‬
‫לא היה לו כלום מלבדי.‬
‫אז כשהוא חזר הביתה‬ ‫התחלתי ללמד אותו את הדברים הבסיסיים,‬
‫"אלה ההורים שלך, זה החדר שלך,‬ ‫אלה החפצים שלך".‬
‫וככה התקדמנו, עובדה אחרי עובדה.‬
‫ורק כעבור חצי שנה הבנתי‬
‫שיש לי שליטה מסוימת‬ ‫במה הוא יודע ולא יודע,‬
‫כי הוא האמין לכל מה שאמרתי לו‬ ‫וקיבל הכול כפשוטו.‬
‫למשל, הוא שאל אותי‬
‫לאילו חופשות משפחתיות יצאנו.‬
‫האמת הייתה שלא יצאנו לחופשות משפחתיות.‬
‫יצאנו לחופשה רק עם משפחות של אחרים.‬
‫מעולם לא יצאנו לחופשה עם ההורים,‬ ‫אבל לא רציתי שהוא ידע זאת,‬
‫כי זה היה מדכא ועצוב ולא נורמלי.‬
‫אז במקום לומר, "לא יצאנו לחופשות משפחתיות‬ ‫כי היו לנו חרא של הורים",‬
‫אמרתי,‬ ‫"כן, יצאנו לחופשות משפחתיות כל הזמן.‬
‫הנה תמונה מחופשה משפחתית בצרפת".‬
‫אבא שלי דיבר צרפתית, אז זה נשמע הגיוני.‬
‫"אה, זה נחמד."‬
‫והצלחתי למצוא תמונה שלנו בחוף.‬
‫ונראה שזה סיפק אותו.‬
‫הוא לא שאל,‬ ‫"יצאנו לחופשה עם אימא? עם אבא?‬
‫כל המשפחה הייתה יחד?"‬
‫הוא לא שאל שאלות כאלה,‬
‫ואני לא נתתי לו פרטים.‬
‫נתתי לו תמונה.‬
‫הדמיון שלו עשה את השאר.‬
‫נתתי לו אלבום תמונות‬ ‫מלא בזיכרונות מאושרים,‬
‫זמנים מאושרים.‬
‫בלי כל החרא.‬
‫השתדלתי לא להמציא כלום. פשוט השמטתי דברים.‬
‫אילו הוא היה מתחקר אותי,‬
‫כל העניין היה קורס,‬
‫והוא היה מגלה את האמת מהר מאוד.‬
‫אבל הוא הרי איבד את הזיכרון,‬
‫לכן הוא לא פקפק בשום דבר שאמרתי לו.‬
‫אם אמרתי שיצאנו לחופשה משפחתית,‬ ‫סימן שיצאנו לחופשה.‬
‫סוף פסוק. הוא לא שאל שוב.‬
‫ועשיתי את זה עד שהוא היה בן 32.‬
‫הוא האמין אמונה עיוורת בכל מה שסיפרתי לו.‬
‫זה המפתח לכל העניין.‬
‫אמון.‬
‫לא הייתה לי סיבה לחשוד בו או לפקפק בו.‬
‫וככה זה...‬
‫הרבה אנשים לא מאמינים שזה אפשרי,‬
‫אבל כשמאמינים אמונה עיוורת, זה אפשרי.‬
‫לא הייתה לי סיבה לפקפק בו.‬
‫בהתחלה זה היה פשוט מאוד,‬ ‫כי היו לי כל התשובות.‬
‫אבל בחלוף הזמן השאלות נהיו מסובכות יותר,‬
‫ישירות יותר,‬
‫והייתי חייב לזכור‬
‫מה סיפרתי לו ומה לא סיפרתי לו,‬
‫ואז בעצם בחרתי בחירה מודעת...‬
‫לשקר.‬
‫הוא שאל, "אימא שלנו היא אימא טובה?"‬
‫ואמרתי לו, "כן, אימא שלנו מגניבה",‬
‫ובזה הסתיים העניין.‬
‫כל אדם אחר היה אומר, "זו לא תשובה מספקת.‬ ‫'אימא שלנו מגניבה' זה לא מספיק.‬
‫אני רוצה לדעת עוד. ספר לי עליה.‬ ‫היא טיפלה בנו יפה? היא אוהבת אותנו?‬
‫האם היא הייתה אימא טובה?"‬
‫אבל הוא לא שאל שאלות כאלה.‬
‫הוא פשוט שאל, "אימא שלי מגניבה?"‬
‫"כן."‬
‫מעולה, נשמור את זה בזיכרון ונעבור הלאה.‬
‫מדהים שמעולם לא הבחנתי בסתירות בסיפורים.‬
‫אני לא מאמין שמעולם לא עצרתי ואמרתי לו,‬
‫"זה לא מסתדר".‬
‫לא פקפקתי בו ולו לרגע‬ ‫במשך כל שנות ה-20 לחיי.‬
‫ברגע שנכנסתי לעולם הזה‬
‫ולא סיפרתי לו את האמת...‬
‫לא הצלחתי לצאת מזה.‬
‫והעניין התגלגל כמו כדור שלג,‬
‫עד שלא הייתה לי ברירה‬ ‫אלא לדבוק במה שסיפרתי לו.‬
‫אחרת היה עליי להודות בפניו שהמצאתי...‬
‫חיים שלא קיימים באמת.‬
‫השקרים לאחי גבו ממני מחיר.‬
‫הם שינו את ההרגשה שלי לגבי עצמי.‬
‫שיקרתי לחבר הכי טוב שלי,‬ ‫לשותף שלי, לחצי השני שלי,‬
‫מדי יום ביומו,‬
‫והרגשתי על כך אשמה עצומה,‬
‫אבל לומר לו את האמת‬ ‫היה גרוע פי ‬‫אלף ‬‫מלשקר לו.‬
‫שתי האפשרויות היו איומות מבחינתי.‬
‫אבל נאלצתי לבחור בין השתיים.‬
‫ובסופו של דבר בחרתי‬
‫לא לספר לו לעולם את האמת‬ ‫על מה שקרה בילדותו.‬
‫כולנו רוצים לחשוב‬
‫שנזהה פדופיל ברגע שנראה אותו,‬
‫כי זה יהיה ברור לעין.‬
‫אבל במציאות זה פשוט לא קורה.‬
‫אימא שלי התעללה בנו מינית‬
‫עד גיל 14-12.‬
‫למה שאספר לו את זה?‬
‫כלומר, מה זה? זה משהו...‬
‫אילו סיפרתי לך היום‬
‫שהדבר הזה קרה לך בילדותך,‬ ‫ולא ידעת על זה כלום,‬
‫זה היה דופק לך את החיים.‬
‫למה שארגיש צורך‬
‫למסור לבן 18 מעורער בנפשו‬
‫מידע שהוא לא יכול להתמודד איתו‬
‫ושאין לו שום צורך לדעת?‬
‫אילו המצב היה הפוך, הייתי מצפה ממנו...‬
‫הייתי מצפה ממנו לפעול כמוני.‬
‫הייתי רוצה שהוא יפעל כמוני.‬ ‫הייתי כועס אילולא עשה זאת.‬
‫יש לי דעה מוצקה מאוד בעניין הזה.‬
‫יש אנשים שיגידו, "האמת היא האמת,‬
‫היית צריך לספר לו. הוא היה הולך לפסיכולוג‬ ‫ומתמודד עם הדברים האלה כל חייו.‬
‫מי שמך לשחק את אלוהים?‬ ‫מי שמך לקחת ממנו את כל הדברים האלה?"‬
‫אבל מבחינתי, בהרגשה שלי,‬
‫אני יודע מה קרה, וזו הרגשה מחורבנת.‬
‫ממנו זה נחסך. הוא לא מכיר את ההרגשה הזאת.‬
‫נתתי לו מתנה כשחסכתי ממנו את הידע הזה.‬
‫מבחינתי זו מתנה,‬
‫זה משהו יקר ערך‬
‫שכל אדם היה נותן למישהו שהוא אוהב.‬
‫כל אחד היה עושה את זה.‬
‫חייתי את החיים האלה למען אלכס‬
‫במשך שנים כה רבות,‬
‫עשיתי כל מה שצריך‬ ‫כדי שהדברים יתאימו לנרטיב שנתתי לו.‬
‫ביום ההולדת שלה הגענו הביתה,‬ ‫וכולנו התחבקנו והתנשקנו.‬
‫אין לי מושג מה היא חשבה.‬
‫"דפקתי לילדים האלה את החיים,‬ ‫ועכשיו הם שרים לי 'היום יום הולדת'".‬
‫אפינו עוגה, וכולנו חגגנו ושרנו‬
‫ועשינו את כל הדברים שמשפחה אמורה לעשות.‬
‫אלכס עשה את מה שקרא בספרים,‬
‫הוא עשה את מה שראה בסרטים.‬
‫"תנשק את אימא שלך.‬
‫תנשק את האישה הזאת."‬
‫ואני צפיתי מהצד.‬
‫בתוך תוכי הרגשתי כאב וסבל עצום.‬
‫והרצון שהכול ייעלם‬
‫היה חזק כל כך, עוצמתי כל כך,‬
‫עד שהתחלתי להאמין במציאות שיצרתי.‬
‫היה לי צורך להרגיש שהדברים האלה‬ ‫בעצם לא קרו לי מעולם.‬
‫אלכס איבד את הזיכרון בתאונה,‬
‫ואני איבדתי את הזיכרון מתוך בחירה.‬
‫וזה היה נהדר.‬
‫והייתי חופשי.‬
‫ויכולתי להשתחרר מכל הדברים שהיא עשתה לי,‬
‫מכל הכאב שהיא הסבה לי,‬
‫מכל הבושה.‬
‫הרגשתי בושה.‬
‫הרגשתי מלוכלך.‬
‫הרגשתי מנוצל.‬
‫וכל זה נעלם.‬
‫לפתע הייתה לי ילדות נחמדה.‬
‫לפתע היו לי הורים נחמדים.‬
‫לא התעללו בי.‬
‫כל הדברים האלה לא קרו גם לי.‬
‫אז עזרתי לו להשתחרר מהילדות הזאת,‬
‫ובה בעת עזרתי לעצמי.‬
‫וזה היה קסום.‬
‫אם עצמתי את העיניים והתרכזתי,‬
‫מובן שכל הזיכרונות צפו.‬
‫אבל על פני השטח, ברמה היום-יומית,‬
‫חייתי במעגל חיים זהה לשלו.‬
‫זה היה מעגל נוח מבחינתי,‬
‫ומבחינתו זה היה...‬
‫רוע הכרחי, שקר הכרחי,‬
‫איך שלא תקראו לזה.‬
‫לאחר מות אימי,‬
‫לאחר שקברנו אותה והיא הסתלקה מחיינו,‬
‫הרגשתי שכל הסאגה הגיעה לסיומה.‬
‫כשאלכס מצא את התמונה,‬
‫הוא חווה בלבול.‬
‫כשאני מצאתי את התמונה,‬
‫חוויתי‬
‫את הזוועה של מה שקרה לי.‬
‫אין אפשרות אחרת.‬
‫זו לא הייתה תאונה.‬
‫היא לא החליקה וגזרה בטעות את הראשים שלנו.‬
‫זה היה משהו מקברי ומטריד,‬
‫והייתי חייב להחזיר מיד את השד לבקבוק,‬
‫אחרת הייתי נופל לתהום.‬
‫התמונה שינתה הכול מבחינתי.‬
‫פשוט הלכתי ישר למטבח.‬
‫מרקוס עמד שם,‬
‫ושאלתי אותו,‬
‫"האם התעללו בנו מינית? כן או לא?"‬
‫והוא הסתובב אליי והחוויר כסיד.‬
‫הוא לא ידע מה לעשות.‬ ‫הוא הסתובב אליי, הוא החזיק כוס תה,‬
‫והכוס נשמטה מידו ונפלה על הרצפה.‬
‫באותו שבריר שנייה‬
‫כל המעגל שיצרתי נעלם כלא היה.‬
‫לעולם לא אשכח זאת, כי ידעתי שזה סוף המשחק.‬
‫והוא פשוט הסתכל עליי...‬
‫בדממה.‬
‫הוא הנהן בראשו.‬
‫הוא פשוט הנהן בראשו לחיוב.‬ ‫הוא לא אמר דבר. רק הנהן.‬
‫ואז הסתובב, הפנה לי את הגב‬
‫ויצא לגינה.‬
‫שאלתי,‬
‫"האם אימא התעללה בנו?"‬
‫הוא אמר, "כן".‬
‫הוא פשוט כרך את זרועו סביבי ואמר,‬
‫"כן, זה נכון".‬
‫ובכינו.‬
‫שנינו.‬
‫בכיתי ימים על גבי ימים.‬
‫ימים על גבי ימים.‬
‫ו... פשוט לא ידעתי מה לעשות.‬
‫אני...‬
‫לא ידעתי מה לעשות.‬
‫אמרתי שוב ושוב,‬ ‫"לא יכול להיות, לא אימא. אתה טועה.‬
‫אימא שלנו לא הייתה פדופילית.‬
‫היא לא אישה כזאת.‬
‫היא הייתה קצת אקסצנטרית,‬ ‫אבל היא לא הייתה כזאת".‬
‫למיטב ידיעתי, אבא שלי לא התעלל בנו מעולם.‬
‫ואף על פי ששנאתי אותו,‬ ‫כי הוא היה אדם נורא,‬
‫אני מאמין שהוא לא ידע‬ ‫שאימא שלי מתעללת בנו.‬
‫הייתי רוצה לחשוב שהוא ידע ושהיה עליו‬ ‫לעשות משהו בעניין, אבל הוא לא ידע.‬
‫הייתה לה יכולת מדהימה‬
‫להפנט כמעט את האנשים סביבה‬
‫ולגרום להם לעשות כרצונה.‬
‫כולם חשבו שהיא מדהימה ומקסימה,‬ ‫אבל בתוך תוכה היא הייתה שונה.‬
‫בתוך תוכה היא הייתה אישה מורכבת מאוד ו...‬
‫אכזרית.‬
‫היה לי קשה להשלים עם מה שאימא עשתה,‬
‫אבל היה לי קשה בהרבה‬ ‫להשלים עם מה שמרקוס עשה.‬
‫אחי התאום שיקר לי.‬
‫האדם היחיד שסמכתי עליו ב-100 אחוז‬
‫בגד בי.‬
‫כעסתי עליו.‬
‫כעסתי עליו מאוד לראשונה בחיי.‬
‫כעסתי עליו כי ידענו הכול זה על זה,‬
‫לא היו לנו סודות, עשינו הכול יחד,‬
‫אבל מאחורי כל זה הוא הסתיר ממני סוד.‬
‫איך יכול להיות שהוא הסתיר ממני סוד?‬ ‫אין סודות בינינו. אנחנו תאומים.‬
‫אנחנו תאומים זהים. אנחנו מחוברים זה לזה.‬
‫לא קיימים בינינו סודות,‬
‫אין להם מקום בקשר שלנו.‬
‫ואף על פי כן, היה לו סוד.‬
‫כמעט השתחררתי מזה.‬
‫באמת נפטרתי מזה, הוצאתי את זה מהראש שלי,‬
‫ואלכס פשוט הוציא את זה מהמקום‬ ‫שהתאמצתי בכל כוחי לשמור סגור ומסוגר,‬
‫ופשוט זרק על זה על השולחן ברגע אחד,‬ ‫פשוט ככה.‬
‫דרשתי ממנו תשובות,‬
‫והוא פשוט אמר שהוא לא מוכן לדבר על זה.‬
‫הוא אמר שהתעללו בנו מינית, וסירב להוסיף.‬
‫זה כל מה שהוא אמר לי.‬
‫הוא שאל אותי, ואני שתקתי,‬ ‫הוא שאל, אני שתקתי, וחוזר חלילה.‬
‫סתמתי את הגולל על הנושא.‬
‫"נתתי לך פיסת מידע אחת,‬
‫אמרתי שזה קרה, זה כל מה שאתה צריך לדעת."‬
‫ומעולם לא דיברנו על שום דבר מזה.‬
‫לא יכולתי להתמודד.‬
‫פשוט לא יכולתי להתמודד‬
‫עם הכאב, עם הסבל ש...‬
‫לא היו לי כלים להתמודד עם זה.‬
‫פשוט רציתי לברוח ולקבור את עצמי באדמה.‬
‫וזה מה שעשיתי.‬
‫הייתי לבד.‬
‫הייתי לבד, אולי לראשונה בחיי.‬
‫איבדתי את התאום שלי,‬
‫החוליה היחידה שקישרה אותי לכל קיומי.‬
‫לא היו לי שום פרטים‬ ‫לגבי מה שאימא שלי עשתה,‬
‫לא היו לי שום פרטים לגבי החיים שלי,‬ ‫אילו חלקים היו אמיתיים ואילו היו בדויים.‬
‫כלום.‬
‫זה היה קשה במיוחד‬
‫כי בניתי את חיי סביב המידע שקיבלתי ממרקוס.‬
‫אז לא איבדתי רק את מרקוס,‬ ‫איבדתי גם את עצמי.‬
‫מגיל 18 בניתי מחדש את חיי...‬
‫מאפס.‬
‫עכשיו אני בן 32, וחזרתי לנקודת ההתחלה.‬ ‫שוב אין לי כלום.‬
‫אני מתחיל מחדש בפעם השנייה,‬
‫אם זה אפשרי בכלל,‬
‫ואני שוב צריך לבנות מחדש את כל חיי!‬
‫אז התחלתי‬
‫לנסות ולהבין‬
‫מי הייתה אימי,‬
‫איזה מין אישה היא הייתה,‬
‫איך נראו חייה הסודיים.‬
‫וזה הפך למעין אובססיה.‬
‫התחלתי לחבר את החלקים זה לזה.‬
‫התחלתי למצוא גזרי עיתונים‬ ‫מהתקופה שאימא שלי יצאה לחברה,‬
‫התחלתי למצוא פיסות מידע.‬
‫בין המכתבים השגרתיים שציפיתי למצוא‬
‫מצאתי הרבה מכתבי אהבה מלאי תשוקה.‬
‫מכתבים מאנשי צבא, מקולונלים,‬
‫מאנשים ידועים למדיי.‬
‫כל אחד ואחד מהם פשוט העריץ אותה.‬
‫התחלתי להבין‬
‫שכל החיים שלה סבבו סביב...‬
‫סקס.‬
‫היא הטילה עליהם כישוף כלשהו.‬
‫אהבתי את אימא שלי,‬
‫והיא הייתה חלק מחיי.‬
‫והיה לי קשה מאוד‬
‫ליישב את הסתירה בין שתי האימהות,‬
‫זו שהכרתי וזו שגיליתי עליה בהמשך.‬
‫זה פשוט...‬
‫גדול יותר משחשבתי.‬
‫נכנסתי לסחרור חושים בלתי ייאמן.‬
‫מה אמת ומה שקר?‬
‫מה אם כל הסיפור...‬
‫מצוץ מהאצבע?‬
‫אין היגיון בשום דבר.‬
‫מה עוד אני לא יודע?‬
‫שקעתי בדיכאון עמוק,‬
‫הייתי מבולבל לגמרי.‬
‫לא ידעתי מי אני.‬
‫אפילו היו לי מחשבות אובדניות.‬
‫פשוט לא יכולתי להתמודד עם חיי היום-יום.‬
‫והיה לי מאוד...‬
‫קשה...‬
‫להתמודד עם זה.‬
‫אחד הדברים העיקריים שהציל אותי‬ ‫היה ההיכרות עם אשתי.‬
‫פגשתי מישהי שהייתה מוכנה לקבל לא רק אותי,‬
‫אלא גם את הסיפור המדהים הזה,‬
‫ולעזור לי במסע החיפושים שלי אחר האמת.‬
‫אז התחתנו ונולדו לנו שני ילדים,‬
‫גם מרקוס התחתן, גם לו נולדו שני ילדים,‬
‫ושנינו המשכנו בחיינו.‬
‫הייתי נחוש לא לאפשר לזה להשפיע על חיי.‬
‫הצלחתי להכניס את זה לתיבת פנדורה,‬ ‫לסגור את המכסה,‬
‫ולחיות חיים מאושרים מאוד.‬
‫נהניתי מאוד, היו לי מערכות יחסים מדהימות,‬
‫אני נשוי לאישה מדהימה,‬ ‫עשיתי דברים נהדרים בחיי,‬
‫מבלי להתמודד עם כל הדברים האלה.‬ ‫פשוט נעלתי הכול בתיבה.‬
‫אני חושב שהסיפור הזה מוזר עוד יותר‬
‫כי אנחנו עושים הכול יחד.‬
‫ב-20 השנים האחרונות אנחנו עובדים יחד,‬
‫מנהלים את החברות שלנו יחד, עושים הכול יחד.‬
‫אפילו כתבנו ספר על החוויה שלנו.‬
‫אבל מרקוס סירב להיפתח בפניי.‬
‫הוא סירב להגיע למקומות שרציתי להגיע אליהם.‬
‫היו לי שאלות,‬
‫והייתי זקוק לתשובות,‬
‫והוא לא היה מוכן לתת לי אותן.‬
‫וגם היום הוא לא מוכן.‬
‫במשך 20 שנה שמרתי על שתיקה‬ ‫ולא חשפתי את הפרטים האמיתיים של מה שקרה.‬
‫כשאני חושב על זה עכשיו,‬ ‫אני נחרד ממה שעשיתי.‬
‫הייתי צריך לחבק אותו,‬
‫היינו צריכים לשבת ולדבר,‬ ‫להחליט איך נתמודד עם זה,‬
‫ללכת לפסיכולוג, לעשות את זה יחד,‬
‫ועשיתי את ההפך.‬
‫נטשתי אותו והנחתי לו להתמודד עם זה לבד.‬
‫כלומר, אני פשוט לא מאמין‬ ‫שהייתי מסוגל לעשות לו דבר כזה.‬
‫אני מתבייש במה שעשיתי.‬
‫וביום מן הימים הוא יסלח לי על זה,‬
‫אבל...‬
‫זה יותר מדי.‬
‫יותר מדי.‬
‫- מערכה שלישית // אלכס ומרקוס -‬
‫אני עדיין לא יודע מי אני.‬
‫עכשיו אני צריך שאחי ידבר,‬
‫כדי שאבין מה אמיתי ומה לא אמיתי.‬
‫אני צריך ממנו את החלק האחרון של הפאזל.‬
‫מה באמת קרה...‬
‫באותו בית...‬
‫לפני שנים כה רבות?‬
‫אני קצת קרוב מדי.‬
‫הנה.‬ ‫-כן, רק טיפה.‬
‫באמת לא נתפס שעשינו כל כך הרבה דברים יחד,‬
‫עברנו כל כך הרבה דברים,‬
‫אבל מעולם לא ישבנו‬
‫ואמרנו, "מה קרה שם בדיוק?"‬
‫תמיד הרגשתי שאין בזה צורך.‬
‫תמיד הרגשתי שאתה סומך עליי מספיק...‬
‫ומכבד אותי מספיק,‬ ‫אז אתה לא צריך לדעת את כל הפרטים.‬
‫כן, באמת קיבלתי כל מה שאמרת לאורך הדרך,‬
‫אבל ככל שגיליתי יותר‬ ‫וככל שהעמקנו יותר בסיפור,‬
‫כך נדהמתי עוד ועוד לנוכח העובדה‬
‫שלא פקפקתי בשום דבר שאמרת.‬
‫והמחיר שזה גבה ממני‬
‫היה מחיר אישי עצום.‬
‫המסע שלי היה מסע קשה בהרבה‬
‫משדמיינת,‬
‫ואפילו לא עצרת וחשבת על זה.‬
‫והסודיות שלך‬
‫היא משהו שהתקשיתי להתמודד איתו‬
‫כי אנחנו יודעים הכול יחד,‬
‫כתאומים זהים אנחנו מבינים דברים יחד,‬ ‫אנחנו מחוברים,‬
‫אבל קיימת בינינו מידה שלא תיאמן‬
‫של נתק ושתיקה,‬
‫כי אני מנסה בכל כוחי לשאול שאלות,‬
‫ואתה מנסה בכל כוחך לא לענות.‬
‫ואני מרגיש...‬
‫שברגע שיהיו לי התשובות,‬ ‫המסע שלי יגיע לקיצו.‬
‫אתה מבין אותי? אני צריך שהמסע שלי ייגמר.‬
‫אני צריך להפסיק לחפש,‬
‫ואתה תוכל להשתחרר מזה סוף סוף,‬ ‫אז שנינו נרוויח מהעניין הזה,‬
‫נרוויח באותה מידה.‬ ‫-אני יודע.‬
‫אתה יודע.‬
‫ואתה חייב להבין שכשפנית אליי‬
‫באותו יום שלעולם לא אשכח, ושאלת אותי‬
‫אם אימא התעללה בנו,‬
‫ואמרתי, "כן" ותו לא,‬
‫חשבתי שזו תשובה מספקת‬
‫ושתוכל להמשיך בחייך.‬
‫אבל זה לא הספיק. זה לא הספיק לי.‬
‫הרגע הבודד הזה‬
‫גבה ממני מחיר כבד.‬
‫גם ממני, אלכס.‬
‫כי כשנתתי לך את זה,‬ ‫נאלצתי לתת את זה שוב גם לעצמי,‬
‫אחרי שנים של ניסיון להיפטר מהחרא הזה.‬
‫קברתי את זה עמוק.‬
‫שתיקה.‬
‫כן, אבל היא אפשרה לי לחיות חיים חופשיים,‬
‫כמו החיים החופשיים שלך.‬
‫היית חופשי מהתעללות.‬
‫כשלקחתי את זה ממך, לקחתי את זה גם ממני.‬
‫אתה לא מבין את זה?‬
‫שתקתי למעני.‬
‫למעני.‬
‫אילו נתתי את זה לך,‬ ‫הייתי נותן את זה גם לי,‬
‫ולא הייתי מוכן לשבור את השתיקה.‬
‫שתיקה היא שקר.‬
‫שיקרתי לעצמי‬
‫ובמשך 20 שנה התכחשתי להתעללות.‬
‫זה מנגנון ההגנה שלי.‬
‫זה שקר. שתיקה היא שקר,‬
‫וכדי לומר לך מה שאתה רוצה לדעת‬
‫היה עליי לשבור שתיקה.‬
‫כל פרט כלשהו?‬ ‫-הכול, אלכס,‬
‫כל דבר מעבר ל"כן, אימא התעללה בנו".‬
‫נתתי לך את המידע.‬ ‫שאלת אותי שאלה, עניתי לך.‬
‫כל השאר היה מחוץ לגבול.‬
‫לא יכולתי להתמודד עם זה יותר.‬
‫אתה לא מבין, אלי?‬
‫לא.‬
‫לא הבנתי.‬
‫זו הסיבה.‬
‫לא הבנתי את זה.‬ ‫-זו הסיבה, אלי.‬
‫לא יכולתי לעשות את זה.‬
‫פחדתי מדי.‬
‫הייתי פחדן גמור.‬
‫לא יכולתי לתת לך כלום.‬
‫כלום.‬
‫אז במשך 20 שנה חיפשתי את זה.‬
‫שיגעתי את עצמי.‬
‫דיברתי עם אנשים במשך שעות,‬ ‫מצאתי דברים, ליקטתי פיסות מידע.‬
‫זה ניהל לי את החיים.‬ ‫-למה לא יכולת להניח לזה?‬
‫למה לא יכולת להשלים עם זה?‬ ‫-לא יכולתי.‬
‫פשוט לא יכולתי להניח לזה.‬
‫אבל אתה מבין למה לא יכולתי לתת לך את זה?‬ ‫-כן.‬
‫אני מבין.‬
‫לכן פעלתי לבד בדממה‬
‫וניסיתי למצוא את זה,‬ ‫ואתה שמרת על דממה וניסית לא לתת לי כלום.‬
‫לא הייתה לי ברירה.‬
‫וכך זה נמשך עוד ועוד.‬ ‫-לא הייתה לי ברירה.‬
‫אנחנו בני 54.‬
‫בני 54, לכל הרוחות.‬
‫ורק עכשיו אנחנו מדברים על זה.‬
‫היינו צריכים לדבר על זה בגיל 20.‬
‫איזה בזבוז מחורבן של 30 שנה!‬
‫בכנות.‬
‫אבל אנחנו כאן עכשיו.‬
‫כן.‬
‫אני...‬
‫אין לי אומץ לומר לך בפרצוף‬
‫מה קרה באמת.‬
‫אבל דיברתי על זה מול המצלמה,‬
‫ואולי כדאי שתצפה בסרטון,‬
‫וזה ייתן לך כל מה שאתה צריך לדעת.‬
‫ולא מפריע לך שאצפה בזה?‬
‫לא אמרתי שזה לא מפריע לי. אני מרגיש ש...‬
‫זה הכרחי.‬ ‫-זה הכרחי.‬
‫זה הכרחי, אלכס.‬
‫השקר הגיע לקיצו.‬
‫תצפה בזה.‬
‫אני לא יכול לומר לך את זה בפרצוף, אלי.‬
‫אני אלך ואניח לך לצפות בזה.‬
‫ואז נסיים.‬
‫בסדר.‬ ‫-אתה מוכן לזה?‬
‫כן.‬
‫אתה מפחיד אותי עכשיו, אבל...‬
‫אני לא מבין למה אתה צריך לצפות בזה.‬
‫אני עדיין לא מבין.‬
‫כדי שנהיה שוב מחוברים בשלמות, מרקי.‬
‫אני מניח.‬ ‫-אני רוצה שהשקר ייפסק.‬
‫אני רוצה שחיי יהיו אמיתיים.‬
‫החיים שלי לא אמיתיים.‬ ‫אלה חיים שאתה נתת לי, מרקי.‬
‫החיים שלי הם מה שאתה החלטת.‬
‫אתה הכתבת את החיים שלי.‬
‫אני צריך משהו שיהיה שלי.‬
‫בסדר.‬
‫בסדר?‬ ‫-כן.‬
‫מעולם לא סיפרתי לנפש חיה...‬
‫מה קרה.‬
‫בקושי סיפרתי לעצמי מה קרה.‬
‫אז אתה מבקש שאתן לך משהו‬
‫שמעולם לא נתתי לאיש.‬
‫בסדר.‬
‫שתלך להזדיין. בואו נעשה את זה.‬
‫אימא שלי לקחה אותנו לחדרה‬
‫והכניסה אותנו למיטתה.‬
‫היא הכריחה אותנו לגעת זה בזה.‬
‫היא הכריחה אותנו לשחק זה עם זה.‬
‫היא נגעה בנו, היא הכריחה אותנו לאונן.‬
‫היא עשתה דברים‬ ‫ששום אימא לא אמורה לעשות לילדים שלה.‬
‫ואז היא עלתה שלב.‬
‫היא עשתה את הדברים האלה‬ ‫כדי לספק את היצרים שלה,‬
‫ואז היא העבירה אותנו לחברים שלה.‬
‫היא הסיעה אותנו לבתים של חברים,‬
‫אכלה ארוחת ערב, שתתה כוס יין,‬
‫והשאירה אותנו שם.‬
‫אף פעם לא יחד. תמיד בנפרד.‬
‫ואז גבר זר שמעולם לא פגשתי, שלא הכרתי,‬
‫לקח אותי למיטה שלו‬
‫ונגע בי‬
‫ואנס אותי‬
‫ופגע בי,‬
‫כדי לספק את היצרים שלו.‬
‫ובבוקר אימא באה ואספה אותי,‬
‫והסיעה אותי הביתה.‬
‫אף פעם לא דיברנו. לא החלפנו מילה.‬
‫מה עשיתי במכונית?‬
‫ישבתי בשקט ולא פציתי פה.‬
‫תמיד שתקתי. תמיד ישבתי בשקט.‬
‫ואז זה קרה שוב ושוב.‬
‫ואז היא לקחה את אלכס.‬
‫שכבתי במיטה שלי,‬
‫בחדר שלי.‬
‫אלכס לא היה שם. הוא התאום שלי.‬
‫הוא "הלך לישון אצל חבר".‬
‫וזה היה דבר שבשגרה בחיים שלנו.‬
‫ככה גדלנו.‬
‫ואנחנו מקבלים את זה.‬
‫ילדים מקבלים את זה.‬
‫ילדים מקבלים כל דבר,‬ ‫כי הם אוהבים את ההורים שלהם,‬
‫והם חושבים שמה שההורים שלהם עושים‬ ‫הוא חלק מההתבגרות.‬
‫אין לנו היכולת‬
‫להרגיש שאנחנו יודעים שזה לא בסדר,‬
‫ו...‬
‫אפילו עכשיו, אחרי כל כך הרבה שנים,‬
‫אני חושב לעצמי,‬
‫"לכי להזדיין, אימא.‬
‫איך את מעזה לחשוב‬ ‫שאת יכולה לעשות לי את זה?!"‬
‫אבל היא איננה.‬
‫היא מתה. היא חמקה מעונש,‬
‫ואני לא יכול לומר לה את זה.‬
‫ואני מתחרט על כך.‬
‫אני מתחרט מאוד.‬
‫אבל עכשיו אני מדבר סוף סוף.‬
‫עכשיו אני מספר לכם.‬
‫מעולם לא פגשתי אתכם, אני לא מכיר אתכם,‬
‫אבל אתם מכירים את אימא שלי,‬
‫ואתם יודעים שהיא עשתה דבר פסול.‬
‫וזה חזק מאוד.‬
‫ואני זקוק לזה.‬
‫כולנו זקוקים לזה.‬
‫ידעתי חלק מזה.‬
‫ניחשתי חלק מזה, חשבתי על חלק מזה.‬
‫פשוט לא הבנתי את קנה המידה.‬
‫לא ידעתי שזה היה בהיקף כזה.‬
‫איך יצאנו מהבית ההוא בחתיכה אחת?‬
‫אתה רוצה לשמוע על כל זה?‬
‫אנחנו כאן עכשיו. לא נעשה את זה שוב.‬
‫אז בפעם האחרונה ש...‬
‫העבירו אותי מיד ליד,‬ ‫בהיעדר תיאור טוב יותר,‬
‫אימא הסיעה אותי ללונדון.‬
‫היא אכלה ארוחת ערב עם איזה בחור, אמן.‬
‫אמן די מפורסם, מתברר.‬
‫אכלנו ארוחת ערב.‬
‫היא עזבה.‬
‫ואני נשארתי אצלו בבית.‬
‫ואז הוא נכנס לחדר,‬ ‫היו שם ציורים על כל הקירות‬
‫ומיטת אפיריון,‬
‫והוא נכנס איתי למיטה והתחיל לגעת בי.‬
‫הייתי בן 14.‬
‫וכשהוא הגיע לאיבר המין שלי...‬
‫התיישבתי במיטה ואמרתי, "לא.‬
‫אני לא רוצה. אני לא אוהב את זה".‬
‫והדפתי אותו מעליי,‬
‫והוא נהיה תוקפני מאוד,‬ ‫והצלחתי לצאת מהבית שלו.‬
‫והגעתי הביתה.‬
‫איך הגעת הביתה?‬
‫איך זה אפשרי בכלל?‬
‫הלכתי ברגל לתחנת הרכבת התחתית.‬
‫לא היה לי כסף,‬ ‫אבל באותם ימים אפשר היה להתפלח לרכבת.‬
‫התפלחתי לרכבת בלי לשלם.‬
‫והלכתי ברגל הביתה.‬
‫הגעתי הביתה, דפקתי על החלון, ופתחת לי.‬
‫נכנסתי למיטה והלכתי לישון.‬
‫ולמחרת המשכנו...‬ ‫-מה לעזאזל אימא אמרה על זה?‬
‫היא לא ידעה שחזרת הביתה?‬
‫כלום.‬
‫בבוקר באתי וישבנו לאכול.‬
‫היא הופתעה מאוד לראות אותי שם.‬
‫ואני הסתכלתי עליה, והיא הסתכלה עליי.‬
‫וזה לא קרה שוב לעולם.‬
‫וככה זה נגמר, אלי.‬ ‫-בלי לומר מילה?‬
‫בלי לומר מילה.‬
‫פאק.‬
‫והיא לא עשתה את זה שוב גם לך.‬
‫יותר לא עזבת. יותר לא נעלמת מהבית.‬
‫וזה נגמר.‬
‫ככה זה נעצר.‬
‫עכשיו אתה יודע הכול.‬
‫אתה יודע הכול, אלי.‬
‫זה מה שהייתי צריך.‬
‫כן.‬
‫לא עוד שקרים!‬
‫לא עוד שתיקה, לא עוד סודות.‬
‫וקיבלתי אותך בחזרה.‬
‫אתה שוב איתי.‬
‫אין לי שום דרך לגמול לו על מה שהוא עשה.‬
‫אין שום דבר שאוכל לומר לו.‬
‫אבל הוא יודע.‬
‫וזה מספיק.‬
‫זה נגמר.‬
‫סוף כל סוף.‬
‫והחיים ממשיכים.‬