Downloaded from YTS.MX
СЕРПЕНЬ 2018 РОКУ КАНЗАС-СІТІ, ШТАТ МІССУРІ
Official YIFY movies site: YTS.MX
Отримавши з Пенсильванії рішення великого журі,
ми були прикро вражені.
Тоді я сіла й задумалася:
«Скільки ще священиків з Канзас-Сіті і околиць,
з Сент-Луїсу і Канзас-Сіті у штаті Канзас вдавалися до такого ж насилля?»
Нам відомо про понад 230 місцевих священиків,
які вдавалися тут до сексуального насилля.
Ця проблема не зникає.
Її потрібно викорінити всіма можливими способами.
Я став жертвою у парафії Святої Єлизавети,
де в одному ректорстві служили чотири священики-педофіли.
Усе почалося, коли я вчився в третьому класі.
А закінчилося у восьмому, коли я переїхав звідти.
Зараз мені 62 роки…
Мені 62 роки,
а я й досі живу болем від того, що трапилося зі мною,
коли я навчався у школі.
Яка страшенна ганьба, що закон про позовну давність
й досі прикрашає корону Католицької церкви.
Що про це думають Бог і Ісус Христос?
Переглянувши цю прес-конференцію,
кінематографісти звернулися до адвокатки Ребекки Рендлс,
щоб залучити цих чоловіків до проєкту.
Далі ви побачите документацію трирічної співпраці
між знімальною групою, професійною драматерапевткою
та жертвами насилля.
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Чого ви просите в церкви?
Хрещення.
Хрещені батьки, ви готові допомогти батькам цієї дитини
виховати її в церковній вірі?
Валімо звідси нахрін.
Ми допоможемо.
Життя Христа в тобі.
Я хрещу тебе в ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа.
-Амінь. -Амінь!
Нехай Бог, творець усього сущого, земного і небесного,
благословить батьків цієї дитини.
Вишикуйтеся в лінію.
Будь ласка, візьми святу воду і постав на стіл.
-Так, отче. -Добре.
Я попрошу тебе взяти Біблію он там, з полиці.
-Поклади її на стіл. -Так, отче.
А ти триматимеш хрест.
Так, отче.
Ти маєш розуміти,
що його довіряють лише особливим міністрантам.
Так, отче, дякую.
Нехай осяє його вічним світлом.
Підійми його.
У мене є запис концерту «Саймона і Ґарфанкела». Пам'ятаєш?
Не дуже старий. Йому років з десять.
Усім привіт!
Доброго ранку! Що в нас тут?
-Привіт, сонце. Як ти? -Усе добре.
-Привіт, мила. -Привіт, сонечко.
-А це що таке? -Просто мучу дружину.
-Привіт! -Дякую, що приїхала.
Я Ребекка Рендлс, адвокатка.
Я вела всі справи про сексуальне насилля над дітьми в Канзасі, крім однієї.
-Усім привіт. -Ми ще не знайомі.
Я Ребекка.
Дуже приємно. Я Моніка, драматерапевтка.
-Чудово! -Рада знайомству.
Ми представляли понад 400 жертв сексуального насилля у Католицькій церкві.
-Як у вас справи? -Добре, а ви як?
Коли ви звернулися до мене щодо зйомок фільму,
я насторожилася, самі знаєте. Ми з вами сіли і обговорили те,
як ми це зробимо, як зніматимемо і чи це того варте.
Ми узгодили певні параметри.
Спершу ми мали звернутися до тих, хто висловився публічно,
до учасників прес-конференцій тощо,
до тих, хто сказав своє.
Мене звуть Ед Ґаваґан.
Я приїхав з Нью-Йорка, де тепер і живу.
Я виріс у Вайомінгу.
Цей сором глибоко закоренів.
Я ще ніколи не сидів у кімнаті,
де було б стільки людей, об'єднаних схожою історією домагань.
Я Ден Лорін. Я став жертвою у єпархії Канзас-Сіті.
Я працюю з комерційними зйомками тут, у Канзас-Сіті,
тож коли до мене звернулися через Ребекку
з пропозицією допомогти з фільмом,
я, звісно, дуже зацікавився і захотів допомогти.
У мені стільки злості і ненависті,
що я навіть висловити не можу.
І не лише до священика, який так зі мною вчинив,
а й до Католицької церкви, незалежної наглядової ради
і до архієпископа.
До їхнього ставлення за ці шість років.
Вони нахабно брешуть.
Брешуть і брешуть.
Дозволь сказати — у тебе чудовий голос.
Знаєш, як у закадровій озвучці.
«Ці п'ять чоловіків нарешті зустрілися».
Як у Дарта Вейдера.
Мене звуть Моніка Фінні.
Я сертифікована драматерапевтка. Живу в Канзас-Сіті, штат Міссурі.
Драматерапія — це зумисне використання
техніки театральних рольових ігор задля терапевтичної мети.
Травма, зокрема,
нагадує мені щось липке.
Вона наче залипає в певній частині нашого мозку.
З нею дуже складно.
Ми вивільняємося від неї,
відпустивши її назовні так, як цього потребуємо ми.
Ми не завжди розуміємо, чому малюємо те, що малюємо,
або чому рольова гра йде саме так, а не інакше.
Випустивши травму назовні будь-яким можливим способом,
ми можемо заново сприйняти її логічною, аналітичною частиною мозку.
Як драматерапевтка
я використовую вистави і рольові ігри задля терапевтичної мети,
щоб дозволити мистецтву виконати своє завдання —
створити середовище, де ми діятимемо в безпеці.
Це одна з важливих причин, чому я тут.
Не можна, щоб мені не повірили.
Не можна, аби хтось подумав, наче я використовую те, що пережив.
-І… -Чи викликати жаль.
Не можна, щоб я виглядав жалюгідно, істерично.
-Так. -Це несправедливо.
Одразу виникає образ такого скиглія, знаєте.
Тепер у нього дружина, дитина, усе під контролем.
Так, саркастичні оплески. А ще…
Я ж чоловік. Я можу…
Я нью-йоркський підрядник,
я можу взяти за яйця електрика зі спілки
і повернути свої гроші,
але не можу сказати, що сталося зі мною в 13 років, не запнувшись і… самі знаєте.
Тобі й досі страшенно болить.
Так і є. Але я налаштовую себе на те, що вони не переможуть.
Це допомагає мені.
Вони не переможуть. Просто…
І я теж вмію відгороджуватися, тому все гаразд.
Гадаю, на нас таки чекають непрості моменти
у плані емоцій.
Наш пріоритет — загальна безпека.
Я знаю, що щоразу, коли ми дзвонимо
і пропонуємо долучитися до прес-конференції абощо,
кожен, кому ми телефонуємо, переживає все заново.
Якщо болить засильно, ми цього не робитимемо.
Саша Сандерс і є тим клеєм,
якого тримаються ці чоловіки
під час судового процесу.
Я відстоювала тил за авансценою Ребекки
останні 24 роки.
Гадаю, цей процес можна для себе полегшити,
якщо уявити, що ми захищаємо
хлопчика, який захиститися не міг.
Я хочу, щоб ми, як супергерої «Марвелу»,
знищили довбані сили зла.
Якщо я можу…
Молот Тора. Знаєте, було б чудово.
ПЕРШИЙ ДЕНЬ СЕСІЙ
Ми поволі розробляємо майбутній план.
Мене нудить від самого місця.
Серйозно. Я, бляха, ненавиджу це лайно.
Ненавиджу нахрін.
Звісно. На зв'язку.
Так, до зустрічі. Радий знайомству.
-До зустрічі. -Так.
Дякую за допомогу.
Вам буде комфортно
висловити своє занепокоєння під час самого процесу?
Якщо це не спрацює для одного з нас, то й для обох, думаю, теж.
Поки що. Ми знайомі кілька годин.
Через схожі ситуації.
Не знала, що ви не знайомі.
Ми не знайомі. Уперше бачимося.
-Ого. Ясно. -Ми знаємо Ребекку.
-А тепер треба… -Ось так.
-Поцілуй хрест. -Нізащо не поцілую.
Одяг має неймовірний ефект на людей.
Ти бачиш щось, у чому уявляєш персонажа?
Мабуть, у зеленому.
Вибереш його?
Тут є символ. У всьому ховається символ, значення.
Я їх пам'ятаю.
Так, кадило.
Цей запах і до сьогодні залишається таким…
Зазвичай його не чуєш, а потім як чуєш…
Не знаю, чи існує ще якийсь матеріальний артефакт,
якого я не торкався 45 років.
Я завжди бачу себе 13-річного як давно знайомого хлопчика,
але не себе.
Моя проблема в тому,
що я не відчуваю з ним зв'язку.
Я не знаю, як йому допомогти.
Пройшовши між рядами разом з хлопцями,
я наче поєднався з малим.
А тепер…
Незвичний підхід до терапії.
Так, я хотів би побачити ситуацію по-новому,
бо цю історію вже довго розповідають тими ж словами.
І якщо ми можемо допомогти, гадаю, ви з цим згодні,
то ми допоможемо, така наша мета.
Але я… знаєте,
не збираюся батожити себе на камеру,
щоб досягти мети.
Після першого дня зйомок
група вирішила зняти індивідуальні сцени зі сценарієм
за мотивами їхнього досвіду з церквою.
-Алло? -Ріку?
Привіт. Я працюю над документалкою, ми знімаємо в Канзас-Сіті.
Про тих, хто пережив сексуальні домагання в католицькій єпархії Канзас-Сіті.
Ми зібралися разом
і проходимося по спогадах один одного
і найзакореніліших травмах.
Кожен уцілілий пише власний…
сценарій, по суті.
Але для кількох сцен треба церква,
а католицька єпархія нам, звісно, не допоможе
у цій справі.
-Це справжня церква. -Та ну?
Ми поставили нові стіни, нові вікна.
Для мене одне з найприємніших завдань у зйомках фільму —
це пошук локацій.
Я шукаю локації вже понад 20 років.
Я знаходжу локації, щоб знімати там сцени,
але, що не менш важливо, — навідуючись у ці будівлі,
ми отримуємо можливість
відібрати в цих місць владу над нами.
Бо тоді ми були зовсім юними, маленькими і вразливими.
ГОРА АРАРАТ БАПТИСТСЬКА ЦЕРКВА
Ми здаємо її на весілля.
Пара моїх близьких друзів одружилися тут.
А де тут розетки, якщо знадобляться?
Вони в передпокої.
Мене про таке питатимуть.
Можна під'єднати світло? Так?
Я дуже загорівся ідеєю.
«Так! Я хочу таке зняти!»
Коли ви вперше мені подзвонили.
Але я підійшов до першого ж священика і…
Усе знову випливає на поверхню.
Я дуже сподіваюся, що саме цей задум
покладе всьому край.
Кривдник Дена, отець Г'ю Монаган, утік з Міссурі
і вже роками уникає арешту.
Викарбували в бетоні слово «справедливість».
Це просто нахабна, бляха, брехня.
Вони прагнуть абсолютно протилежного.
Он там, бачите?
«Яка страшенна ганьба, що закон про позовну давність
й досі прикрашає корону Католицької церкви.
Що про це думає Бог?»
Я можу вам допомогти?
Ні.
Ви на приватній власності. Вам краще звідси піти.
Добре.
Гаразд, я йду.
Знаєте, що бридко?
Вони викарбували слово «справедливість» у бетоні на стіні.
А закон про позовну давність? Хіба це «справедливість»?
Ви ж проти зґвалтування дітей, так?
Так. Кожен, хто таке робить, має сісти в тюрму.
То…
Дякую, що вислухали. Бувайте.
-Зачекаєте хвильку? -Авжеж.
-Дякую. Ваше ім'я? -Майк Форман.
Майк? Добре.
Де гуляли ті копи, коли треба було допомогти мені 11-річному?
Ходите на університетський футбол?
Хотілося б частіше.
На жаль, у нас ненормований графік.
У суботу заруба. Луїзіанський проти Алабами.
Ага.
Ну… Вам заборонено заходити на їхню територію.
Дякую вам!
Сьогодні шоста річниця
моєї першої зустрічі з незалежною наглядовою радою.
Тоді я ще не знав, які вони брехливі,
яку довбану маячню вони верзуть,
тому навіть на десять відсотків так не злився, як злюся тепер.
Але я вже тоді сказав тим козлам з незалежної ради,
що фарбую дерево
і щодня працюю сам з ранку до вечора,
наодинці зі своїми думками.
І кожного довбаного дня моя кров закипає.
Коли вона закипає, я не можу спустити пару,
і вона, бляха, закипає сильніше.
Хотів би я побачити, як архієпископ Джозеф Науман
проведе відкриту прес-конференцію.
Хотів би я його спитати, як він дійшов до висновку
про мою неправдивість.
Він написав мені сміховинний лист.
І наприкінці того листа він каже:
«Я щиро молюся з надією,
що зі щедрим і невичерпним Божим благословенням
ви віднайдете зцілення і мир у своєму житті».
Він написав мені ці слова
про свою щиру молитву,
а потім усе одно збрехав про мою неправдивість
і витратив кілька сотень тисяч доларів на юридичні послуги,
щоб послатися на жлобський закон про позовну давність
і не пустити мене в суд.
Судовий позов Майка відхилили у 2015 році.
Його кривдник отець Фініан Мейс помер.
Ми в цій справі ось уже 30 років.
Тридцять років. Перша справа була в 1992 році.
Ми збираємо матеріал про Католицьку церкву з 1992 року.
Це ми перенесемо в офіс.
Весь гараж повний.
У вас є ще?
Так. Це не просто коробки, це життя.
Куди їх?
Тут — усі місця, де був Монаган.
Усюди, де був О'Браєн.
Усюди, де був Тірні. Усюди, де був Рірдон.
Тобто єпархія Святої Єлизавети стала точкою відліку
для всіх цих чоловіків.
Якщо говорити про хронологію:
О'Браєн, перші звинувачення — 1963-й.
Виплили в 2002-му.
Через 40 років після перших звинувачень.
Коли я кажу, що таких було четверо водночас,
ніхто не розуміє, як таке сталося.
Вони ховалися і прикривалися одночасно.
От у чому річ.
Вони множилися, як рак,
і отруювали всіх довкола.
-У нас є схема. -Треба більша схема.
Тоді все й почалося на озері Вікінг.
До 1970-х він не мав власності на озері Вікінг.
А коли був Джо? У 1970-х, у 1977-му?
Джо був на початку 1980-х.
До Джо домагалися три священики.
Я був слухняним малим католиком.
Ходив у школу Різдва Богородиці і в початкову школу.
Більшості домагань я зазнав там,
від монсеньйора О'Браєна і отця Гонгарта.
Одного разу
монсеньйор узяв мене і ще кількох хлопців у свій будинок біля озера,
де познайомив з отцем Рірдоном.
Пам'ятаю, як отець Рірдон сказав:
«До діла. Покажімо їм, як це весело».
Тоді він мене зґвалтував.
Я пережив шок, коли все почало повертатися.
Усе повернулося у кошмарах про озеро Вікінг.
Як справи?
Усе добре.
Багатьом починають снитися кошмари,
перш ніж їх накриває хвилею спогадів.
Насправді, мабуть, саме так найчастіше
люди і пригадують події, які довго придушували.
-Це трапляється й досі. -Так.
Тепер я розумію, що це спогади, а не кошмари,
але ці спогади жахливі.
Ось що повертається зараз.
-Тепер я той хлопчик. -Так.
-Бачите, і… -Ми про це говорили.
Ось що повертається. Мені сняться жахіття.
Я все своє доросле життя працюю з жертвами насилля і недбалості.
Багато людей пережили те саме.
Так, я хвилююся.
Я хвилююся, що травмуюся знову.
Я роками блював щонеділі зранку
і навіть не знав, чому блюю кожної неділі.
Церква спричинила багато тривоги,
але в мене за спиною вже кілька років боротьби з нею,
і я знаю, що тепер усе добре.
Я знаю, що я в безпеці, я прийняв себе.
-Це горілка? -Так.
Ідеально.
Питання в тому, що б ти хотів зняти у фільмі.
Хочеш відтворити страшні сни?
Не знаю, але було б цікаво.
У своїх жахіттях я біжу до будинку,
геть від загрози.
Часами в мене стріляють ковбої з індіанцями.
Часами там прибульці-загарбники.
Я підбігаю до будинку і мав би відчути полегшення,
але там накриває найчорнішим, найв'язкішим, найважчим злом.
Усвідомлюєш, що ти прибіг саме туди, куди вони й хотіли.
А потім з'являються очі. Ці зелені очі.
-В О'Браєна були зелені очі? -Так.
Чи хочу я поїхати на озеро Вікінг? Так.
Я хочу на озеро Вікінг.
Може, там зачаїлося ще щось?
І якщо я зможу це знищити,
то відберу ще більше влади
у цих кошмарів, де я біжу до будинку,
а натикаюся на зло.
Коли я був хлопчаком і вчився в четвертому класі,
моя сім'я переїхала у Вайомінг.
Тата в мене не було.
Замість батьківської постаті — порожнеча.
І от з'являється новий єпископ.
Ми знали, що він приїхав з Канзас-Сіті.
Більше ми нічого не знали.
Така колосальна постать, знаєте?
У нього були фотографії з Папою.
З одного боку — видатна публічна особистість,
з іншого — правда.
Я міркував, яка сцена мені допомогла б,
і пригадав фільм «Весь цей джаз»,
ці сцени: «Шоу починається!»
Я подумав про цікавий монтаж рук,
які помазують голову дитини під час хрещення.
Великим планом.
Показати всі ці позиції влади,
таїнств і впливу.
А потім протиставити їх з його руками,
які лізуть мені в спіднє.
Йому так можна зі мною?
Це якось неправильно,
але він водночас і є таким собі визначенням правильності.
І…
Я не мав у кого спитати.
Питати в Бога теж не допомагало, тож…
-Привіт. -Як справи?
-Добре. -Радий зустрічі.
Як добре знову сюди зайти, ого!
Його перевели, щоб він став єпископом, тож його підвищили.
-Скажи? Просто… -«Розбещуєш малят? Підвищимо, переведемо».
Ага, переведемо десь у глушину.
Ці великі плани рук…
Гарна ідея, бо влада йде якраз через руки.
Як думаєш, у ризі могли б бути твої руки?
Щоб підтримати твою ідею, гадаю, так.
-Так. -І навіть…
Ти сам не хочеш? Надто близько?
-Так. -Гарний задум.
Так, звісно.
А ще я думав про те, щоб ми поїхали у Вайомінг.
Я думав подзвонити єпископу Біґлеру, чинному єпископу,
сказати, що ми працюємо над цим проєктом,
і спитати, чи можна нам знімати в соборі у Шаєнні.
Піднятися на дзвіницю,
до велетенського сталевого троса.
Якщо потягнути за нього і не відпускати,
тебе підіймало вгору, ніби в польоті.
Піднятися, знову подзвонити у дзвін і зробити…
-Було б… Так. -І цим сповістити про нас.
Я погодився знятися в сцені Еда,
тому що Еду дуже довго і сильно боліло.
Нам усім болить,
але йому страшенно боліло.
Ніби мене попросила про допомогу маленька дитина.
Гадаю, усередині всіх нас сидить дитина і просить допомоги.
У мене було відлюдне дитинство. Мої батьки були дуже строгими католиками.
Я ходив у п'ять різних шкіл
і, зрештою, опинився в школі Святої Єлизавети.
Мене домагалися в басейні
у центрі Канзас-Сіті.
Отець Тірні сказав:
«Годі ревіти. Я відвезу тебе до батьків. Нічого не сталося.
Таке роблять з особливими друзями і священиками».
Але я все плакав.
Вийшов, забіг у будинок,
і мама питає: «Що сталося? Чому в тебе червоні очі?»
А я: «Через хлор у басейні, мамо».
І забіг у кімнату.
Після того я уникав рудих людей.
Певного відтінку.
Я ледь не блював від запаху хлору.
Мене називали брехуном.
На мене плювали.
Ставилися, як до ворога церкви
замість того, щоб допомогти, і це стало повним шоком.
Майкл роками чекає, щоб його кривдника, отця Майкла Тірні,
позбавили священицького сану.
Басейн, де мене домагалися, знесли.
Для мене відчуття матеріального місця
неймовірно важливе,
бо я дизайнер інтер'єрів.
Оскільки я не можу туди прийти,
я завжди про це пам'ятатиму і не зможу перебороти це.
Надіюся, решта хлопців прийдуть у своє місце
і житимуть далі.
Я хочу допомогти їм пройти крізь це.
ВЕЛИКОДНІ ВИХІДНІ ШАЄНН, ВАЙОМІНГ
Тут була резиденція єпископа.
Його спальня була нагорі ліворуч.
А потім він відвіз мене в Канзас-Сіті.
«Буде весело, ми підемо на "Роялс", на гру».
Вони привели когось з собою?
-Вони привели хлопчиків. -Так, я пам'ятаю.
Такі: «Подивіться, хто зі мною!»
-Фан-клуб. -«А в мене такий!»
Він хизувався мною перед рештою, а ті привели своїх хлопчиків.
Я не заходив у цю церкву
уже понад років 30, мабуть.
Всемогутній, безсмертний Боже, ти дарував нам життя
благословенною смертю та воскресінням Христа.
Не позбав нас милосердя свого
і дозволь пройти випробування ці,
щоб присвятити життя Тобі.
У Христі, Господі нашому.
Амінь.
Сьогодні я хочу попрохати про зцілення.
Тих, хто в суспільстві, і тих, хто в церкві,
і всіх тих, хто постраждав від сексуального насилля.
Нехай зійде на них зцілення Господнє,
і нехай громада вірян веде їх у великій любові.
У Христі, Господі нашому.
Амінь.
Можете сідати.
Вперше відчуваю таке хороше ставлення.
Узагалі від священнослужителя.
-Ще й від єпископа. -Так.
-Мене побачили. -Розумію.
-Як справи? -Добре.
Дякую, що проходиш це зі мною.
Звісно.
То тут…
вдягаються всі священики.
Я вже…
Я зробив кілька замальовок.
Про те, як вони готуються.
Наприклад, зав'язують шнурівки.
Знаєте, по-моєму, з руками вийде найпростіше.
Не треба багато реквізиту.
Потужно.
Правда?
ЄПИСКОП
-Тут? -Так.
Жартуєш.
Потягни. Потягни до самого низу.
Тоді був канат чи завжди висів трос?
Завжди металевий трос.
-Що там? -Потягни, якщо хочеш.
-Зараз. -Добре.
-Широка усмішка. Погляньте. -Знаю, ніби…
Боже мій. Треба тягнути далі?
І підстрибувати. Весело.
Такий звук…
Кривдник Еда, єпископ Джозеф Гарт, перебуває під слідством
Департаменту поліції Шаєнну, а також Ватикану.
Зупинися на хвильку.
Скільки ти вже так робиш?
-Отак? -Так.
Почав після всього того лайна.
Я все життя просто ізолювався.
У старших класах сидів у темному підвалі батьків
цілими годинами.
Моя перша терапевтка вважала, що я роблю так,
щоб ввести себе в стан дизасоціації.
Просто… якщо я не роблю так, мені недобре.
Коли Науман написав мені,
він тричі назвав це «незалежною наглядовою радою»!
Я приходжу, а там довбаний священик-католик.
Він звик, що люди ковтають його брехню, як голодні цуцики.
Мій кривдник помер.
Чорт забирай, як же я ненавиджу цю падлюку!
Погляньте на нього! Справжній, бляха, лайна шматок.
Я не можу жити далі
не через священика, який мене домагався,
а через цього клятого мерзотника
і Католицьку церкву!
Ці спогади не проявлялися до 2011-го.
Коли я сказав татові…
Я завжди називав тата на ім'я. Його звали Даґ.
Я сказав: «Даґу, а ти помітив,
що я ніколи в житті не заводив романтичних стосунків?»
Я пошкодував, щойно сказав це.
Вираз його обличчя… Хотів би я забрати слова назад.
Він відійшов у 2017-му.
Він був єдиною людиною,
якій вистачало внутрішніх сил вислухати мене.
Томе, я знаю, через що ти пройшов.
Сьогодні ми проведемо мозковий штурм
на тему Майкової історії.
По-моєму, до якоїсь міри гнів заспокоює.
Тому, по-моєму, буває лячно хоча б частково відпустити гнів.
Твій гнів обґрунтований.
І ніхто в тебе цього не відбере.
Так само, як і в мене.
Гадаю, Майк стільки разів через це проходив, що це зайняло всі його думки.
Ми маємо це змінити…
Чи ти маєш це змінити, заради власного блага.
Ми з братом давали свідчення незалежній раді.
Ми заходимо, а за столом сидить цілий натовп
і чекає, щоб ми розповіли те, чим не ділилися між собою. Нікому не казали.
Усе влаштувала наша мама,
і ми двоє…
перетворилися на маленьких хлопчиків,
переляканих,
і спробували пояснити, що з нами трапилося.
А вони…
Не квапся.
Не пригадую, хто саме…
був головним за столом.
Коли ми, зрештою, розказали наші історії і настав час закінчувати,
він сказав: «Передайте мамі, що нам прикро».
Ось як він мені відповів.
Тут я зірвався і сказав:
«Самі скажіть їй, що вам прикро, вона досі у вас вірить».
Тому мені знайомий цей гнів.
Після того слухання я змінився назавжди.
Тоді все почало повертатися.
Тоді для мене все розвалилося.
Ти згадував про брата?
Так, мій старший брат, Тім,
теж став жертвою Монагана.
Не знаю, чого я хочу від брата.
Чи то зв'язку, чи полегшення, чи…
Підвести риску? Не певен.
Я хочу, щоб це щось дало.
Я хочу, аби щось проявилося. Хочу поговорити.
Гадаю, нам варто відтворити засідання незалежної ради,
щоб усі дізналися про участь священика-католика.
Хочеш, щоб усі дізналися, що це фарс?
Саме так.
Та кімната була ледь більшою, ніж ця.
Там просто стояв стіл.
Тобі ще колись випадала нагода
зустрітися з кимось з тієї четвірки?
Ні.
А ти хотів би?
Я хочу цього просто зараз!
Я хочу знайти фотографію озера Вікінг.
Так, я шукаю.
У мене є фотографія, але коли я натискаю на неї,
стається помилка, і вона не відкривається.
Може, вдасться в іншій версії.
Відкрилася.
У нас є документи
і вся інформація, яка підтверджує,
що власником був О'Браєн.
Монаган теж туди їздив?
Він не їздив.
Ні, він їздив на інше озеро.
Про його озеро щось відомо?
Історія така сама.
У мене така самісінька історія, з поїздкою на озеро.
Ти їздив на озеро?
Так. Ми з братом їздили.
Вам треба обійнятися.
Я поруч. Ми йдемо одним шляхом.
Не засмучуйтеся, якщо вас туди не пустять.
Вікінг — приватне озеро.
Нам так і не вдалося зайти на територію,
щоб знайти будинок О'Браєна.
ОЗЕРО ВІКІНГ, ПРИВ. ВЛАСНІСТЬ ОБМЕЖЕННЯ ШВИДКОСТІ — 30
Ми дослідимо озеро Вікінг для Джо.
Він ще не знає, чи хоче знімати сцени про кошмари тут.
Цікаво. Бачиш, там човнова станція з двома виходами?
-Так. -Це ті два доки, що він казав?
Цегляний комин, цегла по боках.
Наша мета — знайти той будинок і потрохи його показати.
Показати йому і простежити за реакцією.
Тоді він зможе обдумати,
чи хоче приїхати і знімати тут.
Знаєш, що найдивніше? Якби ми навідалися в моє місце, я, мабуть, розклеївся б,
але ми тут заради Джо,
і тому я докладаю більше зусиль, щоб знайти його.
Просто заради Джо.
Гадаю, у цьому вся суть.
Ми робимо для інших те, чого не зробили б для себе.
Алло?
Так, сонце. Не їхати з озера? Ти про що?
Просто поки не їдьте з озера.
-Я дзвонила жертвам, яких там домагалися. -Привіт, Джо.
-Хтось згадав номер ділянки… -Привіт, що?
Я дзвоню з доку на озері Вікінг.
-Серйозно? -Так.
Ми фотографували з озера. Тепер пофоткаємо поблизу ділянки, яку ти описав.
-Можна надіслати фотки? -348. Добре, дякую, Сашо.
Добре.
Ділянка 348, вони знайшли її.
Туди потрапляє світло,
тож я зробив чіткі фотографії передпокою і вітальні.
Я надішлю їх Джо.
«Через останнє фото даху і ґанку,
попри розмиті спогади,
моє серцебиття пришвидшилося, а тривога загострилася».
Он той.
Авґуст Максимус у мене вже… Йому 14 років.
Я роками чекав на нього,
бо собаківники не дають собаку,
якщо у вас є діти до п'яти років,
бо їхні лапи такі ламкі, що діти їх просто зламають.
Просто зламають.
Кажуть, часами собаки схожі на своїх власників.
Хотів би я виглядати як цей песик. Я зовсім не проти.
Та й таке.
Так, маленький.
Пес обожнює мою маму.
Треба додати краплинку бальзамічного оцту.
Він унизу, тату. Я візьму.
Знайди миски, я покладу в них фрикадельки.
Ми от-от почнемо знімати сцени для проєкту.
Мої сцени йдуть першими.
Я не хочу, щоб наш фільм став чимось негативним,
бо мої батьки почуватимуться страшенно винними,
а це ж не їхня провина.
Не хочу, щоб вони втратили віру.
Я хочу, щоб усе було просто.
Чітко показати, що в мить хрещення
починається вплив.
Так, батьки тримають дитину,
і Том зустрічає їх…
Мені неймовірно прикро,
що вони використовують ритуали, символи, які мали б наближати нас до Бога,
просто щоб зашкодити нам.
Ти просто знав, що не можеш суперечити їм.
Батьки казали слухатися їх, але цим не обмежувалося.
Наприкінці я хотів би зіштовхнути їх зі сходів абощо,
але, може, у тебе є ще ідеї?
-Беремо тих самих акторів? -Не знаю, просто…
Можливо, так ми передамо, що це прогресія?
-Але без жодних змін. -Ті самі люди.
Які вдаються до того самого методу.
По-моєму, добре було б…
бо всі ми і є тим хлопчиком.
Вибачте, отче, бо я не зміг вчинити добре, але зумів скоїти гріх.
Я справді казав так у дитинстві.
Я довго придумував цю фразу,
щоб обеззброїти його,
відібрати в нього владу.
Щоб я міг зайти, сказати її
і показати йому його місце.
Ніби: «Я нічого тобі не дам. Ти нічого проти мене не використаєш».
Вибачте, отче, бо я не зміг вчинити добре, але зумів скоїти гріх.
Так, з останнім хлопчиком
я бачу схожість, бо він трохи шибеник.
-Так. -Такий зухвалий.
У вівторок ми зніматимемо сцену в церкві,
тому підбираємо місце.
Не віриться, що ми заходимо в церкви. Це важливо.
Я не очікував,
що хтось небайдужий справді захоче нам допомогти.
Так, зробили ремонт.
По-моєму, сповідальні не змінилися.
Колони мені подобаються.
Я таке не будував би, але вони красиві.
-Так. -Можна ввімкнути світло.
Знаю, але воно працює?
Не можу стриматися.
Дене, не треба!
Я бачу щось схоже на фільм жахів.
Я хочу, щоб у священика, Тома, були зелені очі, яких…
Боїться Джо.
Він лякається.
Може, нехай вибіжить нагору, щоб утекти,
і погляне вниз.
Один, два, три.
Вони обертаються, дивляться, ним трясе,
але він дивиться вниз на демона.
Щось таке.
-Усі стають частиною. -Співучасниками.
-Вони потурають. -Потурають.
Що скажеш?
Ця більше нагадує мені церкви з дитинства.
Святої Розарії теж схожа, але…
-Погляньте на вітражі. -Вражає.
І не подумаєш, що тут може статися щось лихе.
Ось що дивно.
Візуально все чудово,
з фону поза Томом.
Еге ж. Тобі нормально тут?
Так. Просто…
Декорації і реквізит якось дуже допомагають.
Боже, мені вони аж відкрили очі. Надворі я завмер.
Стає легше, коли бачиш зруйноване місто
і всіх Месників, які збираються… докупи.
І такі: «Так, уперед!»
Ага.
Так ми скажемо своє…
Ми скажемо своє слово.
Попри всіх, бо камера рухатиметься дуже швидко.
Де стоїть труна?
Посередині.
А потім ти… Потім він кашляє.
Усе буде добре.
Зблизька. Він кашляє.
А ти смієшся таким сміхом, наче все розумієш.
А тоді ти завмираєш, ніби…
Ти знаєш, що щось не так.
Ти не знаєш, що саме, але тобі страшно.
І дивишся такий: «Що?»
Ти знаєш, що так не можна. Відбувається щось лихе.
Ти не проти? Усе добре?
Так.
-Можна сказати? -Звісно.
Коли ми вперше прочитали сценарій,
то одразу домовилися,
що не скажемо Терріку про цю можливість,
бо нам було б важко як батькам.
Ми ще трохи про це поговорили, переночували,
а потім поговорили з Терріком і попросили його
переглянути сценарій від агента.
Він прочитав його. Розслаблено на нас поглянув.
У цьому випадку переживали лише ми.
А він каже: «Добре. Я хочу там знятися.
Таке сталося насправді?»
Я сказала: «Так, насправді».
А він: «Але це не моя реальність.
Я лише зіграю роль».
Гадаю, нам усім варто
підготуватися до того, що майбутні події в кінці дня доведеться відпустити
так, як підходить вам особисто.
Наша мета — якомога чіткіше
повідомити мозку і тілу,
що сьогоднішні події ми залишили позаду.
Наскільки б це не вплинуло на наші життя,
ми вже вийшли з цієї ролі.
«ПОЖЕРТВА НЕВИННІСТЮ» СЦЕНА МАЙКЛА СЕНДРІДЖА
Я хрещу тебе в ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа.
-Амінь. -Амінь.
Нехай Бог, творець усього сущого, земного і небесного,
благословить батьків цієї дитини.
Вони дякують за це нове життя.
Тіло Христове.
Амінь.
-Тіло Христове. -Амінь.
-Кров Христова. -Амінь.
Тіло Христове.
Амінь.
Нарешті та довга служба закінчилася.
Хлопче, підійди-но. Вип'єш зі мною?
-Будьмо. -Будьмо.
Пора тобі перевдягнутися.
А ти що, Еде? Справа рухається?
Поки ні. Сьогодні моя сестра побачиться з єпископом Біґлером.
-Вона подзвонить увечері. -Я бачив заголовок.
Одинадцяти підсудних досить. Годі.
Одинадцяти вистачить. Пощастило, що… Цього і так багато.
Я й не думав…
Може, одне-два, але понад 11 звинувачень…
Досить. Ти не повинен…
Хто б не звернувся — ще буде час.
-Певен, вони не покидають твоїх думок. -Так.
Гадаю, частково через те,
що Департамент поліції Шаєнну боїться
довбаного цирку міжнародних ЗМІ, який навалиться на них,
щойно вони оголосять звинувачення і заарештують ту мерзоту.
Було б добре.
Мабуть, вони надіються, що він помре і все затихне.
Боже милий.
Я не можу розповісти свою історію,
бо з нею розбираються й досі.
Суд ще не засідав,
тому я не можу розповісти.
Але я маю змогу допомогти решті.
Для мене така можливість — справжня честь і привілей.
Мені було непросто
вдягнути це,
зайти в цю кімнату.
Але таким чином я докладаюся.
Це одіяння отця Монагана,
яке мій брат якось випросив для костюма на Гелловін.
Я граю священика, який заходить,
розуміє, що відбувається, іде геть і нічого не робить.
Майк написав це, почувши мою розповідь про те,
як мною хизувалися перед рештою священиків.
Так він і придумав цю сцену.
І хоч вони й не брали участі, вони знали, у чому річ.
Нічим не краще.
-Зняли. -Ми зняли.
Чудово.
Джо дуже швидко дизасоціюється.
Це видно з його обличчя. Якщо ви вмієте читати міміку…
Але Джо переважно каже:
«Я починаю дизасоціюватися».
«Я ніби уві сні» чи «Я віддаляюся». Ось якими словами він це описує.
-Це допоможе? Добре. -Так.
-Подзвоните, як знадоблюся? -Звісно.
-Добре, люблю вас. -І ми тебе.
Ти переживеш певний катарсис.
Я щиро вірю.
Я роками йшов до цієї миті, розумієш?
Так.
-Ти в нормі? -Ага.
-Ти тут? -Так.
-Хочеш це зробити? -Так.
Добре.
-Ти зможеш. -Добре.
Звісно.
-Так. -Гаразд.
-Добре. -За всіх хлопчиків, яких сюди приводили.
А ось і стіна.
Ти зможеш.
Глибоко вдихни.
Добре, так.
Я просто йду. Це всього лиш двері.
Мабуть, удома нікого нема.
Стіна отам.
Він заходив у кухню,
і я знаю, що стіл точно інакший,
але там дерев'яний стіл.
Схоже, це гарний дім.
Щасливий дім.
Так?
Я стою на ґанку своїх жахіть.
У цю мить.
Ти зараз на ґанку своїх жахіть?
Стою біля дверей.
Пригадую, ще тоді,
під час процесу і всіх тих розслідувань,
я описав будинок, і мені сказали, що я помиляюся.
Знаєте, я…
Усе правильно. Я мав рацію.
Не всі хлопчики уціліли.
Не всі змогли з цим жити, і ми це знаємо.
Нам пощастило, що ми тут.
Дякую.
Ми поборемо це місце за всіх тих хлопчиків.
Ми побороли це місце.
Відібрали владу.
Дамо собі час на прийняття
і обговоримо сцену потім.
Хочеш зняти її тут? Повернешся і поговориш з ними?
Скажеш мені, якщо це буде необхідно.
Я б дуже радо зробив тут…
Я просто думаю про різне.
Так?
Я хочу, щоб це місце було щасливим.
Ти на справжніх гірках, друже.
Я так хочу тебе обійняти.
Правда приємно, що будинок зменшився?
Так.
Отож, велися обговорення,
чи ми зніматимемо «жахіття» там?
Я схиляюся до «ні».
Розумієте?
Знаю, треба повідомити власника будинку і всяке таке,
але якщо ми можемо їх захистити, хай це буде новим початком.
Мені подобається твоє «ні».
Ти не зніматимеш «жахіття» там,
бо таким чином ти віддалишся від того жахіття.
Ви пережили певний катарсис?
Я просто…
Я побачив, що процес діє, що він справді діє.
І я допоміг йому пройти крізь це.
Знаєте, я не лише відчув наповненість…
а й побачив результат, на який надіюся сам.
До того дня
жахіття снилися мені два-три рази на тиждень.
Так тривало роками.
Вони не снилися, відколи я побачив будинок,
відколи побачив фотки, відколи ви поїхали туди і взялися за це.
-Прекрасно! -Я неймовірно радий.
Я…
Після стількох років і досі не хочеться засинати,
у мене досі безсоння, але жахи не сняться.
Дякую вам.
Головне — відібрати владу, вийти зі стану жертви.
Не залишатися жертвою,
а перейти до стану уцілілого.
Гадаю, саме це й відбувається. Я відчуваю.
Так.
КАТОЛИЦЬКА ЦЕРКВА БОГОМАТЕРІ МИРУ
Джо?
Увімкнімо червоне світло у священика.
Так ми бачимо, що священик у сповідальні, правильно?
Його лампочка.
Якщо не світиться — він вільний.
Я вже бачив. Тут усе ламається.
Бачиш замок?
Навіщо їм тут замок?
Влучне запитання.
Саме це тут і лякає.
Вони поставили довбаний замок.
Навіщо тут цей замок?
Що ти зробив? Повтори.
Вдарив…
На сьогодні досить?
-Почнімо завтра? -Ні.
Ні, я хочу зараз.
Я хочу зараз. Знімаємо.
Я просто не був готовий.
Я маю побороти ці страхи.
Уперед.
Добре, до діла.
Ден так і сказав?
-Звук! -Саме так.
-Починаємо. -Добре.
«СПОВІДАЛЬНЯ» СЦЕНА ДЖО ЕЛДРЕДА І МАЙКЛА СЕНДРІДЖА
Вибачте, отче, бо я не зміг вчинити добре, але зумів скоїти гріх.
Що ще ти хочеш сказати?
Ти казав комусь про наші особливі стосунки?
Ні.
Який гріх ти скоїв?
Ну… я огризався до мами.
-Ясно. -Бився з братом.
Мене домагалися в сповідальні.
Зрозуміло.
Коли ти востаннє сповідався?
Востаннє я сповідався місяць тому.
Неочікувано.
Знаю. Залишишся тут?
Точно?
Джо, як ти почуваєшся?
Томе, як ти там?
Усе добре, дякую.
Монсеньйор О'Браєн був лихим.
Це відчувалося в кожному його слові.
Не певен, чи саме це хочуть передати в цій сцені.
Це твоє бачення, Джо. Втілюй.
Томе, розгнівайся.
Можеш розізлитися?
Розізлитися через що?
Через замок.
Це я можу.
Візьми той гнів, який відчуваєш через замок,
і використай його, щоб контролювати Терріка.
Хлопче, по-моєму, ти кажеш не все,
що мав би розповісти.
Терріку, ти спантеличений.
А ти далі тиснеш на нього, зі злістю:
«Ти казав комусь про наші особливі стосунки?»
Ти казав комусь про наші особливі стосунки?
Може, пригрозимо Терріку?
Так, Террік далі белькоче.
А тоді Том каже:
«Ти не можеш мені брехати. Не можна брехати Богу».
Знаєш, як усі ті їхні залякування.
Я скажу його слова?
-Ти не можеш мені брехати. -Я запишу.
Він сказав…
Хочеш щось сказати?
Сказати йому репліку? Чи сам скажеш?
Я не можу. Не зараз.
Томе, він хоче, щоб ти сказав:
«Якщо комусь про нас розкажеш, батьки відмовляться від тебе.
Вас відлучать від церкви, і ви полетите в саме пекло».
Кажи, Томе.
Якщо ти комусь розкажеш…
Якщо ти комусь розкажеш, батьків відмовлять від тебе.
Вас відлучать від церкви,
і ви полетите в саме пекло.
Ти в порядку, Джо?
Це лишень Том.
Так, усе буде добре.
Я з тобою, брате.
Забери його звідти.
Знаю, старий.
Знаю, тобі важко, Джо.
Я в нормі.
-Добре, гаразд. -Так.
На сьогодні все!
Терріку, усе добре?
Так!
Підійди-но. Ходи сюди.
Хай твій брат тренується, потрапить на Суперкубок,
вийде у Світову серію,
зате ти зможеш сказати: «Я знімався у фільмі з Томом Вівіано».
-Ти в нормі? -Так.
Воно того варте.
Добре знати, що так ми допомагаємо іншим,
знаєте, решті хлопчиків.
Ми не знаємо, скільки ще людей
пережили таке в сповідальні.
-Що б ти сказав маленькому хлопчику? -Я не можу.
Я вже намагався написати листа собі десятирічному.
Детективе Венієґасе, це Ед Ґаваґан.
Я дзвонив вам.
Як би ви не старалися зв'язатися з Шаєнном, там ніколи…
Просто…
Привіт, Еде.
Вітаю, єпископе Стівене. Як ви?
Він став би найсановитішим серед засуджених священнослужителів США.
Єдиним, кому не вдалося викрутитися
завдяки закону про позовну давність.
Чому його досі, бляха, не заарештували?
Надіюся, єпископ Біґлер переконає Ватикан
позбавити його священицького сану.
Це його принизило б, розумієте?
Тоді він осоромився б.
Там був ґанок чи сходинки?
Радше ґанок.
По-моєму, мої свідчення досі мають силу,
бо я приблизно знаю, де стоїть будинок.
Минуло 47 років.
Після домагань
мама забрала мене, знаючи, що сталося.
Моя мама спекла тому клятому мерзотнику торт,
відвезла мене назад і залишила з тортом
біля будинку того типа.
Знаю, ми багато і часто обговорюємо
незалежну наглядову раду.
Але це також дуже потужно.
Мама спекла торт, ти стоїш на ґанку, вона їде геть.
Дуже потужно.
-Привіт! -Привіт, як ви?
Добре, а ви?
Усе добре.
Я підбираю локації для комерційних відео і фільмів,
і ми хочемо знайти…
-Знімаємо документальний фільм. -Так.
Сюжет про хлопчиків наприкінці 1980-х.
У будинку на цій вулиці жили два священики?
-Ні, на Валентайн. -Валентайн?
Служили при Доброму пастирі.
Справді? Може, ви знаєте їхній будинок?
У якому будинку вони жили?
Я знаю будинок, але не знаю адреси.
Ранчо, гараж на одну машину.
-Дякуємо. -Дуже вам вдячні!
Боже мій, оце пощастило!
Господи!
Повірити не можу, що вони це сказали.
От вам і докази, правда?
Ввечері я без упину прокручуватиму це в голові.
Саме відчуття. Чомусь стало дуже приємно.
Я стояв з тортом на цьому довбаному ґанку, біля священика, який уже мене домагався.
І ми дивилися, як мама їде тією вулицею.
Чорт забирай.
Ну, я підставила своїх дітей.
-Ні, неправда. -Розумієте?
Я…
Я довго не розуміла: «Як я могла бути такою сліпою?»
Ти була його мішенню.
Ти не зробила нічого поганого.
Ти просто жила своїм життям, як і мала жити,
а він цим скористався.
Як Тім і сказав,
йому дуже довго здавалося, що він заслужив на все, що сталося.
Що він став співучасником.
Отож, озеро Озарк.
Там сталося не все.
Але там сталися речі, які найбільше важать для мене.
Я повернувся до нього і сказав, що зламав вудку.
Він сказав, що зараз приїде важливий чоловік,
і це його вудка.
Тобто вляпався не лише я,
а й Монаган теж, бо дав мені його вудку.
Я завинив тому чоловіку.
Маніпуляція, так.
Тому тієї ночі я мав спати з ним через вудку.
Скільки тобі було?
П'ятий клас.
-Десять? -Так, десять.
Учора я спитав, чи вона пам'ятає,
коли я вперше сказав про домагання.
Вона заблокувала спогади.
Ви заблокували їх?
Я хотіла накласти на себе руки.
Але я пересилила це, бо він не переможе.
Він не переможе.
Я думаю лише про те,
як я боюся завтрашнього дня.
Ми з братом повернемося до озера,
куди нас возив Монаган.
Це стане моєю…
Не знаю, точкою натиску. Буде…
Уявлення не маю, що трапиться, але я до смерті боюся.
Прокладаю маршрут до Свісс-Вілидж-роуд, 1432.
Коли ви дізналися, що він домагався вас обох?
Ви колись про це говорили?
Ні. Ми про це не говорили,
поки мама не записала нас у мережу вцілілих.
Ми про це не говорили. Просто знали, що таке сталося.
Найбільше я боюся,
що ти почувався відповідальним за те, що сталося зі мною.
Дуже довго так і було.
Дуже довго!
Якщо ти в підвішеному стані і не стоїш на твердій землі,
треба довести цю справу до кінця.
Так, погоджуюся.
Я бачив, як це допомогло іншим.
Точка призначення праворуч, Свісс-Вілидж-роуд, 1432.
Це ж не воно, так?
Ні.
Поняття не маю.
Ресторан стояв би тут.
Басейн був би в іншому напрямку.
Знаєте дорогу?
Ми хочемо знайти інше Свісс-Вілидж.
Я навіть не знав, що є ще одне.
Пригадую, ввечері ми бачили вогні готелю.
Тому треба знайти той готель і дістатися…
Пригадую, там було таке оздоблення.
Ага.
Ви колись чули про Свісс-Віллас чи Свісс-Вілидж?
Чи щось таке?
Я ніби знаю, де Свісс-Вілидж.
Він каже, що впізнає місце.
Бармен каже, що знає, про що ми говоримо.
Поговорив з двома шерифами.
Передали по рації, обдзвонили людей,
але їм на думку спадає хіба Сьюзен-роуд.
За 50 кілометрів по 66-й…
-То ми більше не шукатимемо? -Світловий день закінчиться.
Я думав, що дам Тіму його «мить озера Вікінг».
І що я теж її відчую,
але що важливіше — аби її відчув Тім.
Це допомогло б йому зцілитися. А коли нам не вдалося,
я злякався, як це на нього вплине.
-І як це на нього вплинуло? -Ми не говорили.
Він уже давно не давався чути, з поїздки.
Мені прикро, що ми таке спричинили.
Ти хочеш повернутися?
Я не хочу нікуди їхати без певності в хорошому результаті.
Тобто я боявся…
Я думав, усе залагоджено. Приїжджаємо, намотуємо кола. А якщо нічого не знайдемо?
Тім сказав, що знає, де те місце, і ми довірилися йому, і це…
Зрештою, ми вирішили, що це…
Ми помилилися, і не треба було…
Довіряй, але перевіряй.
Усе через мене.
Чесно, винен я. Тім був такий певний.
Байдуже, ми всі психологічно зламані.
Ти повіриш божевільній людині? Ні.
Сам розбираєшся — і тоді дієш.
Не було… Так.
Не було як перевірити.
Він хоче сказати, що відтепер треба поводитися обережніше.
КАТОЛИЦЬКИЙ ЦЕНТР
Мені чомусь здається, що ми зібралися не просто так.
Для цього? Можливо.
Щоб допомогти.
Я розумію, чому я зараз тут з усіма.
І … Кетлін, ти знаєш, я ходив у школу Святої Єлизавети,
тому мені важливо туди повернутися.
Це дуже допомогло б мені розставити все по своїх місцях,
бо всі вже пройшли певну точку, матеріальну точку.
Там моя матеріальна точка, і я не хочу їхати туди сам.
Я співчуваю тобі, бо твоя історія ще не завершилася.
Вона все повертається у твої думки.
Гадаю, історія Джо завершиться.
Може, Едова теж, не знаю.
Ось що найсумніше. Хотів би я, щоб твоя також завершилася.
Минулого разу я дуже переживав,
що через мене тобі погіршало.
Ну, прикро це чути.
Я намагаюся логічно зрозуміти,
як можна побачити вогні і де ми були.
Ти поглянь!
Я дивлюся!
Там зовні і дошки, і оздоблення.
Ого.
Поглянь, які там збіса круті сходи!
Я щойно купу всього заново пригадав.
Ти побачив знак?
Може, це сюди ми приходили того разу.
Вони всі так близько.
Дене…
Скажи…
Ми раніше сюди не заходили?
Ні.
Ми зайшли звідти, але не забувайте, ми далеко від…
Це те саме місце?
Ми на першому місці.
Ми вже сюди приходили.
Дене, я хотів би дещо запитати.
Так, сонце, уперед.
У тебе фізична реакція, усе складається.
Знаю.
Ти боїшся, що ми знайшли те місце?
І заперечуєш це, бо не хочеш його знаходити?
Химерні ігри розуму.
Коли все логічно складається,
ще й з підтримкою брата,
ти так боїшся знахідки,
що відгороджуєшся і заперечуєш?
Просто подумай про це.
Власник каже, що два роки тому тут росла трава,
а поруч пролягала під'їзна дорога.
Голосніше, Даґу.
Власник цієї ділянки сказав, що ще два роки тому
тут росла трава,
а поруч пролягала під'їзна дорога.
Ще два роки тому.
Та сама клята стежка!
Ось вона.
Що це за стежка, Дене?
Стежка, де я зламав вудку.
А потім заплатив за це.
Чорт забирай.
Я хочу бути десантником
І жити життям, сповненим небезпек
Це моє життя.
Мене вибили з зони комфорту!
-Ось що ми пережили. -І я люблю свого брата.
Ми на місці.
Я знаю.
Я теж.
Ти ж розумієш, що…
Я все життя хотів тебе захистити.
Чорт, так!
І ти молодець.
Ти до цього не причетний.
Це не твоя провина.
Мене переламало.
Я тут завдяки тобі. Довелося використати тебе, щоб приїхати.
Я сказав усім, що роблю це заради тебе.
Ясно.
Так, сказав.
Я брехав собі, щоб це сталося.
ОДНОШАРОВИЙ ТОРТ
ПОДВІЙНИЙ БІСКВІТ У ГЛАЗУРІ
Який саме торт вам потрібен?
Мені треба традиційний двошаровий торт
з шоколадною глазур'ю.
Так, у нас купа ідей.
Пройдімося по них? Накинемо щось?
-Почнімо спочатку? -Так.
Я також втручатимуся
і уточнюватиму, у чому полягає терапевтичний ефект
певних рішень або…
Головне — ми випробуємо різні варіанти.
Спробуємо по-різному.
Зазвичай драматерапію так і проводять, і наш випадок буде дуже схожим,
бо в рамках фільму
ми хочемо, щоб ти випробував різні ідеї,
щоб вони тобі подобалися.
Мама Терріка зіграє роль моєї мами,
а тато Терріка — роль священика?
По-моєму, було б круто. Буде круто.
Щось вимальовується!
Мамо, я не хочу знову їхати додому до того чоловіка.
Майку, отець Фініан — Божа людина. Він хоче тобі допомогти.
Привіт, Майку. За це не хвилюйся.
Тобі вже не 11 років.
Я розберуся.
І не звинувачуй маму.
Хоча вона й вчинила по-дурному,
їй так промили мозок, що вона вважала того священика Богом.
Коли я вчився в шостому класі, жилося мені просто чудово,
і тут мама привезла мене в цей будинок на терапію.
Цей священик одразу сказав мені
лягти на підлогу.
Перш ніж я міг щось сказати, на мене навалився дорослий чоловік.
Але ви погано поводилися ще до зустрічі з отцем Мейсом.
Це дуже важливо.
Та ну?
Хочете почути, що дуже важливо для мене?
Той факт, що мене двічі домагався дорослий чоловік,
коли мені було 11 років!
Це важливо?
Так.
Ні, просто… Ти…
Я ж кажу: «Так».
Тільки поверни голову в мій бік,
але не дивися на мене і ледь чутно скажи: «Так».
-Отак. -Добре.
Я тебе питаю!
Це важливо?
Так.
Чорт забирай, якого біса? Чорт!
Хочеш сказати їм, як ти насправді закінчив зустріч?
А потім опишеш, як би ти хотів її закінчити.
Так.
Вибачте, що я на вас визвірився.
-Нічого. -Так, усе добре, не хвилюйся.
Коли я пішов,
у мене не було сумнівів, що вони знали — я кажу правду.
А тепер те, що я мав сказати.
Мені прийшов лист від єпископа Наумана.
У тому довбаному листі
він пише, що ви, козли, сказали,
що не можете засвідчити мою правдивість.
Якого біса?
Звідки б ще я, бляха, знав, де стояв той будинок у 1972-му,
якби не бував там?
Тобто я був у будинку разом з ґвалтівником дітей.
Пане Священику, як ти з собою, бляха, живеш?
Не бери близько до серця, добре?
Як ти, бляха, живеш з собою?
Ти десятиліттями цідиш духовну мудрість і поради
від імені Господа,
водночас покриваючи зґвалтування дітей?
Що б ти сказав Ісусу, якби він стояв перед тобою?
Я хочу знати! Що б ти йому, бляха, сказав?
Я так і думав.
Ну що ти можеш йому сказати?
І ти кажеш, що мені не можна довіряти.
А ти сидиш у сповідальні,
і католики сповідаються в гріхах твоїй лихій пиці?
Знаєш, я ніколи не знав щастя мати дитину.
Але я б радше найняв нянькою крекову шльондру,
ніж якогось довбаного священика-католика!
Бо я знаю, які ви козли.
Вас таких не один і не два,
вас таких десятки тисяч, правильно?
Чорт.
Мені навіть стояти тут гидко.
Ось що я вам скажу, виродки кляті.
Наша мама спекла цей торт,
але побий мене грім, якщо ви, мерзотники, з'їсте його,
сучі ви сини.
Чорт.
Мене від вас, бляха, верне.
Так, Майку, повертаємося. Як почуваєшся?
-Добре. -Скажи Майкові, як почуваєшся.
Як приємно це випустити, скинути з грудей.
У мене ніби слон на грудях сидів.
Ти чудово впорався.
Ти зробив те, що дуже важко мені дається.
Ти заговорив до Майка-хлочика.
-Так. -Це найбільша гора, яку я хочу підкорити.
Я ввійшов у роль. Я був ним!
Я хвилювався за нього.
Усе буде добре.
Так, скажи йому.
Знімаю капелюха, Терріку.
Це жахлива тема,
і я певен, батьки допомагають тобі з нею, і з тобою все буде добре, так?
-Так. -Чудово.
По-моєму, Майк дуже сильний.
Він чудово впорався,
і я вірю йому на всі сто.
Дякую. Це багато означає.
А тепер вийдемо з цього простору.
Покинемо цю територію, добре?
Пройдіться трохи, я потім вас знайду.
Геть усе, Дене?
Так, візьміть їх. Вам пів метра чи півтора?
Півтора підійде. Це…
-Можемо обдерти її. -Добре.
У мене є ще одна панель.
Просто чиста панель?
-Так, залишити пустою? -Ага.
Гадаю, доречним буде такий
фантазійний, ляльковий вигляд.
-Інший бік сюди. Зіпри. -Ти колись фарбував дерево?
-Який ти дотепний. -Ні, справді.
Так. Я майже все на світі робив.
-Справді? -Не те щоб мені вдавалося…
Я бачив такий напис у туалеті.
Сам написав?
Знаєш що? Підсунь ногою з самого низу.
Зачекайте трохи. Треба врахувати двері.
Дивися, Еде.
Ого! Ти чудово відтворив колір.
Прекрасно.
Ти молодець.
Інакше ніяк.
Ми зможемо.
-Ти знімаєшся сьогодні? -Ні.
Коли я складаю одяг з шафи у валізу…
Я складаю, а коли він просить підійти ближче,
тоді я починаю заминатися?
Коли ти вже…
-Тоді починається сум'яття. -Ясно. Добре.
Цікаво усвідомлювати, що зараз цей хлопчик перевдягнеться,
щоб відтворити один з найгірших днів мого життя.
Як мені підтягнути шкарпетки?
-Аж догори. -Догори?
-Так. -Добре.
Чудово.
ЧЕРЕВИКИ, ДИМ ЧОРНА СОРОЧКА, ЗАЧІСУЄ ВОЛОССЯ
ХРЕСТИТЬСЯ ПЕРЕД ПАСТВОЮ РУКИ ГОРТАЮТЬ СТОРІНКИ БІБЛІЇ
Думай: «Я, бляха, збрешу цим людям».
Проскакує сором,
але повертається така зухвалість.
«Я покрию їхні очі пеленою».
Як крутій.
Крутій, так.
Викапаний священик, аж страшно.
Майклу… Майклу непросто.
Йому непросто, але він добре тримається.
«БОГ МІНЯЄ СТОРОНУ» СЦЕНА ЕДА ҐАВАҐАНА
ЄПИСКОП
«Шоу починається».
РИМСЬКИЙ МІССАЛ
Я хочу передати ту мить,
коли хлопчик залишається в кімнаті з цією владною постаттю.
Ця мить — переломний момент його дитинства.
Змінюються його погляди на релігію,
на роль захисника.
Це викривлює мапу реальності.
А… з такою хибною мапою
тяжко зрозуміти, наскільки ти відхилився,
коли мапу так сильно спотворили.
Я не пам'ятаю, як мене ґвалтували. Не пам'ятаю його пеніс.
Я цього не пам'ятаю.
Але саме того дня він зрозумів,
що я не розкажу,
і що він може дозволити собі більше.
Готові?
Я ледь не в позиції захисника.
Агов, Едді, підійди.
Я відставив газонокосарку.
Добре. Молодець.
Треба зібрати речі. Допоможеш?
На скільки ви їдете?
На кілька днів.
Добре, ось тут у нас валіза.
-З чого мені почати? -Починай з тієї шухляди…
-Добре. -Скільки?
Так, якраз.
А тепер білизна.
Теж три пари.
-Як школа? -Добре.
Добре. Як справи у твоєї мами?
Добре.
-Перекинь і замкни. -Вибачте.
Так, обидва боки. Добре.
А тепер пояс.
Тепер штани. Поклади дві пари.
Його теж поклади.
Так.
Підійди-но.
Ти маєш висповідатися, перш ніж я поїду в Каспер.
Я сповідався місяць тому, у церкві.
Уже місяць минув.
Чудово.
А потім Майкл каже…
«У яких гріхах ти зізнався?»
У яких гріхах ти зізнався минулого разу?
А тепер, Терріку,
називай ті, які вважаєш за потрібне.
Я списував на контрольній і бився з братом.
І все?
Ти маєш зізнатися в усьому.
А тепер Майкл каже:
«Церква дуже допомагає твоїй сім'ї».
Поглянь на мене. Католицька церква допомогла тобі,
твоїй мамі, твоєму брату і сестрі. Ти ж не хочеш, щоб це припинилося?
Де ще ти згрішив?
Скажи мені, де ще ти згрішив?
І не бреши мені.
Я не знаю, про що ви говорите.
«А коли думав про дівчат?»
А коли думав про дівчат?
-Я не думав. -Що ти робиш, коли думаєш про дівчат?
Про що ви говорите?
Як не можеш сказати, то покажи.
Покажи, що ти робиш, коли приходять брудні думки.
Знято!
Так, хлопці.
Ти молодець, Терріку.
-Час обідати. -Я цього не очікував.
-Що? -Я такого не очікував.
Так, ми закінчили. Знято.
Чоловіче.
Дякую. Ти молодець.
-Сонце… -Так.
-Ти просто… Дякую тобі. -Маніпулювати страшенно легко.
Лячно.
Дякую.
Ти молодець.
Терріку…
Цього закон не забороняє.
Еде.
-Хлопче, поглянь. -Друже.
Я дуже постарався, щоб розповісти твою історію.
Дякую.
-Ти молодець. -Ти просто молодець.
Добре, ну…
Надіюся, ти побачиш фінальний акт,
коли той поганець сяде за ґрати.
Ось чого ми чекаємо.
Мабуть, це треба сприймати
як ту мить, коли сором повернуть тим, хто повинен його відчувати.
І це — наш єдиний спосіб.
Іншого способу я не знаю.
Тут у мене листування між головою поліції Шаєнну
і спеціальним прокурором округу Натрона.
Тут видно, як ці двоє поливають одне одного брудом
і відмовляються від розслідування.
В останньому абзаці пишуть:
«Нам дуже прикро, що довелося дійти цього важкого висновку.
Але цей лист у жодному випадку не можна вважати
виправданням єпископа Гарта.
У рамках розгляду цього розслідування ми також встановили,
що Е. Ґ.» — це я — «став жертвою єпископа Гарта».
Він просто сидітиме…
Усе звелося до того,
як мені повідомили в розмові з їхніми представниками,
що в них обмежені ресурси,
а Гарт нізащо не доживе
до кінця суду, щоб його визнали винним.
Отак позов і відхилили.
Добре.
Єпископ Біґлер звів мене з людиною,
яка могла передати лист Папі.
І я написав листа Папі.
На мій подив, Папа відповів мені.
Він сказав, що просить мого прощення.
Попросив молитися за нього
і пообіцяв молитися за мене.
У підсумку
вони не позбавили Гарта священицького сану.
Папа запевнив, що рішення переглянуть, але…
Мабуть, Папа не мав такого впливу,
як йому здавалося.
Ось школа і церква Різдва Богородиці.
Тут і почалися домагання.
Міс Дентон звідси.
Під час процесу вона зайняла позицію і збрехала крізь зуби.
Так.
Та сама сповідальня.
Ось де все сталося.
Можна зачинити?
Звісно, зачиняй.
«ЛИСТ ДО ДЖО» СЦЕНА ДЖО ЕЛДРЕДА
Навіть не знаю, скільки разів я сідав за лист до тебе.
«Любий Джо, мені дуже важко це писати.
Чому мені так важко?
Ти — це я. Або був мною. Тоді чому мені не стає сил?
Ти повинен дещо знати.
Треба осяяти темряву і замінити брехню правдою.
Я знаю, що сталося, і знаю, що з тобою ще станеться.
Ти знаєш про це більше, ніж я.
Я досі не знаю всього, що знаєш ти.
Спогади, які я ще не відновив, тиснуть на мій розум.
У майбутньому ти витісниш ці спогади.
Тебе заженуть у кут, притиснуть і заткнуть.
Але для тебе це єдиний спосіб вижити.
Лише через 40 років я зрозумів,
що час і далі йде вперед,
але минуле й досі сковує мене.
Тобою, до тебе, з тобою».
Ми з татом щоранку приходили сюди на каву.
Уявляю його навпроти.
Я б сказав: «Даґу, ти в це віриш?
Роб знімає нас для фільм.
Ми потрапимо в кіно,
і про тебе там говоритимуть, Даґу.
Завдяки цьому фільму про тебе дізнаються.
Я вже казав тобі, що я ніколи в житті
не припиню пошуків найменших крихт справедливості
від цих клятих покидьків.
Я ніколи не зупинюся. Ніколи. Я не можу зупинитися».
«Ти витісниш спогади про те, що з нами сталося,
а я закрию тебе разом з тими жахіттями
глибоко в темряві свого мозку.
Жахливо сидіти під замком,
бути в'язнем і наглядачем.
Жахливо не лише терпіти тишу в теперішньому,
але й стати причиною тієї тиші в минулому».
Господи, я знаю, у тебе були інші плани.
Інші плани на мене.
Нічого страшного.
Ого!
Ед хоче використати цей фільм, щоб пояснити насилля своїй доньці.
«Ти от-от принесеш неймовірну жертву,
але ти маєш знати, що вчинив правильно
і що з часом ти вивільнишся.
На шляху до зцілення ти знайдеш свій голос.
Твоя жертва врятувала мене».
Накрило спогадами?
Так. Не віриться, що я стою тут,
бо поклявся сюди не приходити.
-Хочеш побути сам? Осмислити? -Так, хвильку.
Щоб трохи подумати.
Усе.
-Усе? -Так.
-Закінчив? -Так.
За кілька місяців стало відомо, що його тихо позбавили сану священика
за пару днів до смерті.
«Ти — внутрішній вогонь, який палає не ненавистю та огидою до самого себе,
а потребою ділитися з іншими і скеровувати таких, як ти, до зцілення».
Усе це багато для мене означає.
Дякую, що допомагаєш мені в цьому.
Це символ — я повертаю все собі.
Тепер воно не має наді мною сили.
І ти допоміг так усім учасникам.
І це чудово.
То…
Так, до біса це місце. Їдьмо додому.
Як почуваєшся?
Це непросто, але все добре.
Усе добре.
«Ти вирішив жити далі, щодня».
Я пишаюся тобою.
«Ти вирішив підійматися з ліжка.
Тобто ти вибрав жити і любити,
а натомість ти вибрав, щоб любили тебе.
Пам'ятаєш постіль і штори з Суперменом?
Супермен був твоїм героєм. Він не був людиною.
Скільки разів ти не почувався людиною?
Ти так хотів стати ним,
стати кимось іншим.
Боротися за правду і справедливість. Він був твоїм героєм.
Твоє бажання здійснилося.
Ти вступив у бій свого життя
і використав ті сльози, страхи і біль,
щоб краще зрозуміти інших скривджених хлопчиків,
які ведуть свої запеклі битви.
Ти став захисником молоді
і ведеш справжній бій за правду і справедливість.
Надіюся, сила, яку ти проявив, дасть тобі мир і спокій.
Не сумнівайся,
ти — справжній герой в історії про нас».
От і все.
Кінець.
Ми зняли фільм.
Не віриться.
Молодець.
Як почуваєшся?
Добре.
Ходімо звідси.
ДЕН, ЕД, ДЖО, МАЙКЛ, МАЙК І ТОМ ПРИСВЯЧУЮТЬ ЦЕЙ ФІЛЬМ УСІМ ІНШИМ ХЛОПЧИКАМ
Переклад субтитрів: Софія Семенко