Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Учора на кухні
Я готувала вечерю,
Коли мій маленький син
Приніс листок із каракулями.
Я витерла руки об фартух
І прочитала.
Ось що там було:
За застилання ліжка щодня
3 франки,
За похід у магазин
1 франк,
За догляд за дитиною,
Коли ти ходиш за покупками,
1 франк 25 центів,
За виніс сміття
75 центів.
9 місяців очікування
І страждань протягом 12 годин
Безкоштовні.
Незліченна кількість безсонних ночей,
Коли я стерегла твій сон,
Безкоштовні.
Катання на каруселі,
Іграшки, походи в школу
Безкоштовні.
І якщо захочеш підрахувати,
Уся моя любов
Безкоштовна.
Можемо поїхати наступних вихідних.
- І куди? - Не знаю. Може, у Трувіль?
Це передмістя Довіля?
Або в Онфлер, там гарно.
- Так же? - Ага.
Знайдемо хороший готель,
повечеряємо морепродуктами в гавані.
- Ти кінчила? - Погуляємо, зробимо масаж...
Що?
А що?
- Не зрозуміла. - Питаю, чи ти кінчила.
Так, хіба ти не чув?
- Та чув. - Ну і?
Просто я не кінчив.
Після сексу тебе тягне на розмови.
На балачки.
Маєш чудовий настрій.
Що це за скарги? Хочеш мене розсердити?
Вибач, що мені добре.
Так, тобі добре.
Ніби ти закінчила працювати
або виконала всі хатні справи.
Краще щоб я була похмура?
Чесно? Так, краще щоб ти дулася.
Бо моє життя схоже на фарс.
Фарс?
- Так, вибач. - Та невже?
- Набридло трахатися в темряві. - Але ти завжди сам вимикав світло.
Бо це допомагає.
- Щоб уявляти когось іншого? - Ні.
Справді? Як мило.
До цього я думав про нас.
Жане-Луї.
- Ми разом ось уже 17 років. - Я в курсі.
Стосунки – це воля, компроміси, терплячість,
не лише пристрасть.
Мав би знати це в такому віці.
Хочеш усе зіпсувати
через свою дурну ностальгію – уперед.
Який же ти егоїст!
Чому ти брешеш? Чому імітуєш оргазми?
А це брехня?
- Так, брехня. - Я нас захищаю. І тебе.
Але я теж хочу, щоб усе було, як раніше.
І не став мені питань, які боїшся задати собі. Окей?
І як нам покращити наш секс?
Ти мене любиш?
Усе ще любиш мене?
Можу й у тебе це запитати.
Давай не зараз. Це непристойно.
Ми ж не американці.
Тобі треба вирішити, коли ми можемо говорити відверто.
Бляха, ну дістала.
Ну звісно.
Ти втомився й не хочеш говорити.
Завжди ти все псуєш.
Дістала.
Треба швидко забронювати Онфлер.
Бо на свята там буде куписька людей.
Жане-Луї, ліву педаль, будь ласка.
- Добрий вечір. - Добрий.
- Поспішаєш? - Ага.
Можемо швиденько.
- Ні, дякую. Я не шукаю... - Бо вже знайшов?
Ні, просто
я вигулював собаку, а тепер додому.
І де собака?
Певно, побіг уперед.
Так завжди, коли він бачить дорогу додому.
Не так, як хазяїн.
Скільки в тебе є?
О, завжди було цікаво, скільки ви берете.
Трахну за 80, відсмокчу за 50.
Відсмокчеш?
Ну мінет.
А, ясно.
Ні, я...
Не знаю. Ні.
Не думаю,
що це мені підходить.
Не уявляю себе...
у лісі або чомусь такому.
Ну і призначати ціну якось...
Зажди.
- Зачекай. - Що таке?
Ти зачепився за шпильку.
Чорт!
Твоя обручка зачепилася за мою шпильку.
Спробуй зняти обручку.
- Не виходить. - Треба просунути.
Ні, я сам. Вибач.
- Ось. - Чудово.
- Тримай. - Дякую.
- Вибач. - Що ж, буває.
- Невже? - Продовжимо.
Ні, не переймайся. Усе добре.
- Не хочеш до кінця? - Ага, саме так.
Усе гаразд.
50 євро можеш лишити собі.
Гаразд.
- Дуже дякую. - Ще побачимося.
Тобі сюди.
- Невже? - У той бік.
- Сюди? Окей. - Ага.
- Дякую. - Прошу.
- Бувай. - Прощавай.
Де ти був?
Дихав свіжим повітрям.
Свіжим повітрям?
Думаєш, я не знаю?
Любий, ти смердиш цигарками.
Хвилинку.
- Вітаю, пане Бодьє. - Дякую, Віржині.
Відео з YouTube видалили, але воно стало вірусним.
Ним діляться, зокрема й у WhatsApp чи ще десь.
Його вся школа вже бачила. Та вимкни той телефон!
Це ніхто не повинен був бачити.
Проблема в іншому.
Поважай як не себе, так хоч свою родину.
- Я не піду на батьківські збори. - Не хвилюйтеся.
У вашої родини є право на забуття.
Мій обов’язок – гарантувати дотримання цього права. Юридично.
Моя команда подбає, щоб це відео зникло. Добре?
Не хвилюйтеся. Тож, Марі...
Як звати
вашого партнера на відео?
Тео де Шаллонж.
Тео де Шаллонж, добре.
Клеман Бурсьє.
- Так. - Г’юґо Пеліссон.
Луї д’Есклап’є.
Ми надішлемо листа їхнім батькам
і спробуємо домовитися.
А поки проглянемо платформи,
де може бути предмет суперечки.
Також і TripAdvisor.
Чому?
Вона має оцінку на TripAdvisor.
- І яку? - Не важливо.
Перепрошую.
Trip...
Попереджую: будеш платити зі своїх заощаджень.
Ні. Так!
Не розумію це покоління. Люблять виставляти себе напоказ.
Жодної тобі приватності.
Не згоден, бо це хлопець, а точніше хлопці
виявили неповагу й виклали відео в мережу.
Що? Виявили неповагу?
Моя донька переспала з чотирма хлопцями. Це нормально?
Я тут подумав: може, вона намагалася
підсвідомо
якнайдужче допекти вам.
Ви адвокат чи психотерапевт?
Може, потрібні обидва.
Так, і адвокату теж не завадить психотерапевт.
- Можливо. - Пішли.
Пане ля Рошен.
Дякую.
Якось не стильно. Не пасує японському ресторану.
Який належить китайцям.
О, я не знав. Тоді інша справа.
І що? Невже китайці менш стильні, ніж японці?
Я цього не казав.
- Це расизм. - А ти ніколи не мав расистських думок?
- Намагався не мати. - Я теж старався.
Я кажу собі: якби я був расистом, то не намагався б. Тож окей.
Але расистські думки ти маєш.
У голові я веду суперечки
й ніколи не погоджуюся з расистськими думками.
А дві хвилини тому мажор із лівими поглядами сказав,
що китайці менш стильні.
Я цього не казав.
Я можу вважати вульгарним те, що в моїй склянці голий хлопець.
І це не расизм.
Ти був не проти, щоб транс тобі відсмоктав.
Як негарно. Я поділився, а ти...
І я не знав, що це транс.
У цьому й фішка. Аби ти казав: «Я не знав, що це транс».
- Думаю, це був трансгендер. - А, тоді окей.
Ні, не окей.
Я тривожуся, бо, здається, втрачаю контроль.
- Я щойно втратив клієнта. - Може, ти вигорів.
Не певен, чи це мене лякає депресія,
чи я вже в депресії, а тому тривожуся.
Типу що було перше:
курка або яйце?
Яйце
або курка?
- Коли пішла Кароль... - Суші спрінг-роли?
Так, це мені.
Дякую.
Спасибі.
Кошмар. Відчуваю себе немов під софітами.
- Ти ж тут не із жінкою. - Ти не зрозумієш, бо маєш волосся.
Їх слід заборонити в громадських місцях.
Чи було таке, що життя тобі здавалося нереальним?
Ніби я покинув своє тіло,
і дивлюся збоку на себе, живу, але...
якось нереально.
А точніше фальшиво.
Ось так.
Ніби є різниця між правдою й реальністю.
Моє життя реальне.
Але фальшиве. Розумієш?
Ніби живеш у брехні, але не знаєш, що саме є брехнею?
Саме так.
Ні, не розумію.
Це гігантська брехня, і я більше не можу прикидатися.
Навіть перед котом.
Твоїм котом?
Моїм.
Це фарс, подумай над цим.
Я годую його й тримаю в полоні.
Він не любить мене. Це стокгольмський синдром.
І коли він треться, це жахливо, а не мило.
Яка котяча трагедія. Він немов Наташа Кампуш.
Це не вияв прив’язаності.
А спосіб помітити свою територію.
Ще гірше, бо ми видумуємо пояснення.
Сумніваюся, що Наташа Кампуш терлась об Вольфганга Пріклопіля.
Принаймні з власної волі.
Але ти справді дивний.
А знати ім’я викрадача Наташі Кампуш це не дивно?
Окей.
Вибач, ми говоримо лише про мене. Як ти? Як справи на роботі?
Та як завжди.
Переломи таза, кишкові глисти, евтаназія.
Ясно.
Мені не хочеться бути в офісі, удома. Та ніде.
Не хотіти бути хоч десь уже погано. Може, ти хочеш померти.
Перепрошую.
Схоже, він не працює.
- Що не так? - Я хотів перевірити пульс.
- Але нічого не показує. - Може, це датчики.
- Ну якщо серце б’ється. - Так.
Хочу знати, може, треба підвищити інтенсивність.
Бо я біжу вже 45 хвилин і ще не засапався.
Така наполегливість колись вас уб’є.
Окей, зараз я гляну.
Вибачте.
Усе працює.
Так, точно.
Може, у мене занадто пітні руки.
Може бути. Окей.
Спорт – це чудово, але треба й відпочивати.
Дякую.
Мішель? Це я. Можеш заїхати?
Щось мені зле.
Це терміново. Зараз, прошу.
Дякую, побачимося.
- Ну ти й довго. - Вимикач усе ще зламано?
Заходь уже.
- Я сказав, що це терміново. - Тому я й поспішав.
У чому річ?
- Що сталося? - Не знаю, але щось не так.
Це для котів, тому займе більше часу.
Маленька лапка.
Так.
- Здається, поламалося. - Послухай моє серце.
Слухаю.
Ні, моє серце.
А, добре.
Так.
І що?
Що зі мною?
- Я не розумію. Тобі холодно? - Ні.
- Може, спекотно? - Як завжди. Тепло.
- Тепло? - Ти не знаєш, що це значить?
- Тепло, липка шкіра? - Ні, просто тепло.
Добре, я викличу лікаря. Дякую, що прийшов.
- Що ти їв? - Японську їжу з тобою.
Точно. Дай свою руку.
Це буквально неможливо. Сядь.
Послухай.
Ти не мій клієнт, тож буду відвертий.
Я не знаю.
Твоє серце не б’ється. Це неймовірно!
Я не розумію.
Таке враження, що твій серцевий м’яз не скорочується.
Це погано?
Ну коли ти мертвий,
це не страшно, але коли ти живий...
це погано.
Приляж.
Для чого?
- Я тебе реанімуватиму. - Але я рухаюся.
Ліпше ламати тобі ребра, ніж бачити твою смерть.
Але я не мертвий!
- Я кому кажу! - Я в цьому більше не певен.
Я ветеринар, а не кардіолог.
- Я тут, бо ти мені подобаєшся. - А таке ще траплялося?
Так, цикади лишаються поховані 7 років, перш ніж вилізти на поверхню.
І це тупо, бо живуть вони лише 4 тижні.
Яка різниця, Мішелю?
- Ти сказав Валері? - Звісно, ні.
- Це твоя дружина. - Знаю.
Усе складно. Якщо сказати їй, вона перехопить ініціативу.
Візьметься за мене. Ні.
- Та й... - Вона скажена.
Ні, не скажена.
Я не хочу, щоб ти щось казав.
Вона працює над собою. І вже є прогрес.
Медитує.
А, це пояснює пахощі. Неможливо дихати.
Ви їсте органічні продукти, тільки щоб отруїтися ладаном.
Чи не все одно?
Що робитимемо?
- Я відвезу тебе в лікарню. - Добре.
І що мені там робитимуть?
Не знаю.
Запустять серце за допомогою дефібрилятора.
Тебе інтубують і підключать до апарату ШВЛ.
Але я ж дихаю.
Або тебе введуть у медикаментозну кому.
Навіщо?
Щоб повернути до життя.
Скажи щось нормальне.
Але це ненормально! Ти мертвий, але рухаєшся.
- Думаєш, це нормально? - Чорт, я не мертвий!
Бачу, що ти не мертвий. Знаю, але...
Не кричи. Я теж нічого не розумію.
Що відбувається?
Чого кричите?
Та ні.
Ти ж кричав, що не мертвий.
Бо так і є.
Якби я був мертвий, то не кричав би про протилежне, Валері.
Щоразу, коли ти в кінці додаєш моє ім’я,
значить, щось не так.
Уже йдете?
- Та ні. - Невже?
Жартуєш?
Що це тебе на шиї?
- Що ви від мене приховуєте? - Нічого, Валері.
Ти захворів?
- Треба їй сказати. - Що сказати?
Нічого. Тут немає про що говорити. Чув? Немає.
Вона має право знати, що сталося.
- Що вона робить? - Вона скажена.
- Ти казав інше. - Смерті моєї хочеш?
- Відчини двері, бо я не знайду ключів. - Ні, поки ти все не поясниш.
- Нам треба йти. - Дай, будь ласка, ключі.
Просто скажи, що сталося.
У Луї зупинилося серце.
- Коли? - Зараз.
- Просто зараз. - Що?
Його серце не б’ється. І треба йти.
- Не б’ється серце? - Ти ж чула.
- Дай перевірю пульс. - Ні.
- Його немає. - Дай сюди.
А ти здивований.
Вибач?
Своєю безсердечністю.
Я не хочу це обговорювати.
Ти наляканий? Чому?
Ти медитуєш по дві години на день, їси овочі, говориш до квітів,
береш уроки окарини!
Закінчив?
Хоч раз мене послухай і спробуй поглянути на речі інакше:
відповіді можуть бути поза твоїми декартівськими переконаннями.
Господи, тільки не зараз.
Прошу: скористайся цією нагодою, щоб розкласти все по поличкам.
- Послухай своє серце. - Вибач.
Думаю, у твоїх слова є певний сенс,
але я вчений.
Треба швидко їхати в лікарню.
Ні, я просто хочу звалити звідси!
Навіщо вам лікарня, якщо наука не має пояснень?
- Думаєш, ти отримаєш відповіді? - Це загадка.
Віддай мої ключі.
Ключі в тебе.
- Будь ласка. - Ти лишив їх у дверях.
- Досить цієї езоретики. - Але це правда.
Це ж знак! Обмовка по Фрейду! Ти не можеш ігнорувати правду.
Поговори зі мною, розкажи, що в тебе на серці.
Ти вирішував проблеми інших, але зараз час подбати про себе.
Так?
Я подзвоню Марґо, що вона нас прийняла.
Тільки не гуру Марґо, вона божевільна.
Вона не гуру, а лайф-коуч.
Мені вона допомогла.
- Ліпше вже лікарня. - Щоб у тебе повтикали трубки?
Ти ж не машина, любий. Мішелю!
Добре.
Оскільки ти мертвий,
то нічого не втрачаєш із медичної точки зору.
Найгірший варіант – якщо твоє серце почне битися.
Я подзвоню Марґо.
Добре.
Добре, що прийшли.
Спасибі, що так швидко нас прийняли.
Я вас знаю, пане Бодьє.
- Навряд. - Жане-Луї.
Нічого, Валері. Я звикла, що мені не вірять.
Особливо чоловіки.
Вони люблять, щоб усе було просто й зрозуміло.
Але просто не буває.
Дайте руку.
- Вашу руку. - Руку.
Жодного удару. Неймовірно!
Неймовірно.
Але ваше серце б’ється.
- Ні, у цьому й проблема. - Я не про фізичне серце.
У нас є два серця: фізичне й космічне.
- Чув. - Валері.
Вибачте.
Ваше космічне серце б’ється,
але втратило зв’язок із фізичним.
Якщо говорити коротко.
Воно не передає важливий імпульс вашої карми,
а тому фізичне серце зупинилось у ваших грудях.
Ваше космічне серце
стало заручником Карунґи.
Що це?
Карунґа – це немов чистилище в юдео-християнських віруваннях.
Простими словами.
Ви між двома світами, перед двома виходами.
І ви маєте вибрати один вхід.
Вхід до свого фізичного серця, звісно.
Авжеж, це ж очевидно.
Не варто жартувати про Карунґу.
Ця сила могутніша за будь-що, зокрема й за мене.
Карунґа може зцілити й звільнити вас,
а може й вбити.
І я можу вам допомогти.
- Добре, покінчімо з цим. - Тоді допоможіть мені.
Ви хочете?
- Так. - Валері.
Вибачте.
- Хочете, щоб я вам допомогла? - Так, будь ласка.
Тоді ходімо.
Сюди.
- Чого ти чекаєш? Іди. - Та йду.
Нечувано.
Сюди.
Сідайте.
У коло?
Саме так.
Можете називати це колом.
- У вас гарна квартира. - Дякую.
- Валері. - Вибачте.
Гарне піаніно, на якому ви граєте Форе.
Обожнюю його.
Жаль, що вам не дали стати піаністом.
Валентина.
Що Валентина?
Перша дівчина зробила вам боляче.
Розбила мені серце.
Я ридав шість місяців, і 7 тижнів проходив терапію глибоким сном.
Так.
Жодних сімейних фото, знімків вашої мами.
- Вона померла? - Ні.
Вибачте, ви просто рідко бачитеся.
Вона жорстоко вчинила, коли ваша сестра її обікрала.
Звинуватила вас.
Ударила вас насадкою для йогуртниці.
Типово для 70-х...
Йогуртинці?
Ні, те, що били дітей.
Перша зустріч із несправедливістю.
Але...
Ви дуже страждали.
Це було не так і страшно.
Не применшуйте свій ранній біль, гаразд?
Проблеми із жінками?
Думаєте, я гей?
Ні.
Ви сексист.
Ні.
- Думаю, це правда. - Валері.
Вибачте. Але це правда.
Так?
- Ні. - Невже?
Я так не думаю.
Ходімо.
- Усе добре? - Ага.
Я вас врятую.
Звідки ви все знаєте? Ти їй сказала?
Я? Ти це ніколи не розповідав.
- І спасибі за довіру. - Валері.
Вибачте.
У тебе конфлікт із матір’ю.
Справді? Я її давно не бачив.
Так. І чому ж?
Чому? Та не знаю. Ми не спілкуємося.
У нас не виходить спілкуватися, тому ми не бачимося.
Але життя не відео, яке можна просто так стерти.
Вона про твою роботу.
Валері, та досить уже. Чорт!
Вам треба побачитися з матір’ю.
Чому? Навіщо?
Щоб прийти сюди з нею.
Хочете побачити мою маму?
Джерело вашої матері.
Джерело? Що це ще таке?
Місце, з якого ви з’явилися.
А...
- Я не думаю, що... - Так, це...
Я з’явився, як і всі інші. Через вагіну.
Я маю її побачити.
- Її вагіну? - Так.
Це неможливо. Я не можу її про таке попросити.
- Чому? - Бо їй 82 роки.
Я не можу просити її показати вам...
- Її геніталії. - Так.
Тоді фото.
Думаєте, у мене є таке фото?
Доведеться його зробити.
Не можна таке просити.
Я не можу попросити мою маму зробити інтимні фото.
Тоді ви помрете.
- Зачекайте! - Не кидайте мене.
Якщо Карунґа не побачить джерело, серце не битиметься.
А Карунґа не може це зробити самостійно?
Він це робить через мене. Простіше кажучи, я його очі.
І як я маю це зробити?
Ми 4 роки не бачилися, і тут я проситиму фото її вагіни.
- Тільки не цифрове. - Що?
Потрібне роздруковане.
Ви не можете про таке просити.
У вас є три дні. Не впораєтеся – помрете.
Покажіть джерело, Жане-Луї.
Усе добре?
- Мені наснився кошмар. - Щось не схоже.
Очевидно, це працює.
А твоє серце?
Усе ще нічого.
ДЕНЬ ПЕРШИЙ
Як вона дізналася про Валентину?
У неї дар? Ти ж не віриш у такі нісенітниці?
Вона знала таке, про що я нікому не розповідав.
Ти здурів. І мислиш алогічно.
Серце не б’ється вже 18 годин. Яка логіка?
Тут є якесь логічне пояснення?
- У цьому немає сенсу. - Звісно, немає!
Ні в чому немає. Треба шукати відповіді деінде!
Кому є діло до сенсу?
І як вона хоче запустити твоє серце?
- Ну вона... - Що?
Хоче побачити...
- Не зрозумів. - Хоче побачити вагіну моєї матері.
Що? Побачити вагіну твоєї матері?
- Вагіну твоєї матері? - Або її фото.
Фото вагіни твоєї матері?
- І ти будеш це робити? - Авжеж.
Ти здурів.
Бідна мама. Не можна її про це просити.
Звісно, я не можу.
- Мені аж полегшало. - Тому я подумав...
Так?
- Про що? - Про тебе.
Про мене?
Ти міг би.
- Ти вдарився головою? - Ти ж лікар.
Я ветеринар, а не лікар.
Саме так. Бо я не можу таке просити.
Ти геть здурів. Отямся, Жане-Луї.
- Я не проситиму таке в неї. - Ви ж знайомі вічність.
- Я не бачив її з... - І що?
Будь ласка, заради мене. Допоможи.
Ти розумієш, про що просиш? Це неможливо.
Хто тобі допоміг, коли пішла Керол?
Хто дав гроші в борг на коня? Хто всі ці роки підтримував тебе?
- Ти. - І як ти мені віддячив?
Я твій друг.
Відмовляєшся зробити фото мами.
- Ну що? - Він не хоче.
Іди-но сюди.
Твій ліпший друг помирає. Не хочеш його врятувати?
Це безглуздя.
- Фрейдистська ворожка. - Вона не ворожка.
Якщо ти не врятуєш його, я вб’ю тебе.
Ти стечеш кров’ю. Я переріжу тобі горлянку й відріжу член.
І відтрахаю ним твою трахею.
- Вона так жартує? - Ні.
І що треба зробити?
Прийти з мармеладом і попросити роздягтися?
Тільки без грубощів. Ми підемо до неї сьогодні.
- Коли? - Через 2 години. У неї вдома.
Слухай, це просто.
Насправді нічого складного.
Просто натисни цю кнопку.
Дивися!
Ось тут активується спалах.
- Це може знадобитися. - Ви здуріли.
Тільки не полароїд.
- Цифрове не підійде. - Штука в іншому.
Зберися.
Ви бахнулися.
- Хто там? - Мамо, це ми.
О, ти не один.
Я з Валері.
- Ясно. - Як мило.
-Відчиняю двері. - Зараз побачимося.
Вітаю, мамо.
- Привіт. - Як ти?
Добре, заходь.
Привіт, Бріджит.
Привіт, Валері.
Це мені?
Це від Жана-Луї.
- Не треба було. - Дрібниці.
- Пахне супом. Як печально. - Припини.
Сідайте.
Усе так раптово, що я не встигла підготуватися.
Що сталося?
Чому ви приїхали?
Ви не дзвонили чотири роки.
Та ні, мамо, я тобі дзвонив.
- Коли? - Багато разів.
Ти була не вдома.
Тоді лишив би голосове повідомлення.
Коли ти вдома, зайнято.
- Невже? - Так, постійно.
І як тобі телефонують друзі?
І все-таки жодної звістки за 4 роки.
Не пам’ятаю, коли ми востаннє...
бачилися.
Валері, звісно, старша за тебе,
але мати в тебе одна.
Мамо, важливо те, що зараз ми тут.
- Так. - Ми зустрілися.
- Так. - Ну і все.
І що?
Що для тебе зробити, любий?
- Я нікого не чекаю. - Це сюрприз. Я відчиню.
Алло! Так, я відчиняю. Третій поверх.
Уього п’ять років.
- Вибач? - Я старша за вашого сина лише на 5 років.
Я знаю. Чому ти це кажеш?
Через те, що ви щойно сказали.
Не розумію.
Не зважайте.
- Вибач? - Це вже не важливо.
Мамо, тобі сподобається.
- Так? - Ага.
Заходь.
Хто прийшов!
Добридень!
Пам’ятаєш Мішеля?
- Ні. - Мішеля Верду.
Ми дружили в середній школі. Тепер він ветеринар.
Мішель Верду.
Так, пригадую.
Він хотів тебе побачити.
Так, авжеж.
Дуже хотів.
Як зворушливо, еге ж?
- Авжеж, Бріджит? - Так.
Так і є.
Так.
Чому ви хотіли мене побачити?
Бо в Мішеля день народження.
- Справді? - Йому виповнюється 42.
Зі святом вас.
Дякую.
Здогадаєшся, який подарунок
він захотів?
Ні.
Він сказав, що хоче побачити тебе.
- Невже? - Саме так.
- Так я сказав. - Ага.
І чому ви хотіли мене бачити?
Ви мені подобаєтеся.
Дякую.
- Я маю теплі спогади про вас. - Це чудово.
Мені треба у ванну.
- Жане-Луї... - Я покажу тобі.
Може, присядете?
Дякую.
Як ви?
Добре?
Усе чудово, дякую.
О, ви тут наготували.
Трохи.
Це тарамасалата.
Тарамасалат.
Ні, у Греції кажуть тарамасалата.
Не певен.
Це так.
Окей.
У вас нічого не болить?
Ні.
Хіба трохи спину вранці ломить.
Ясно.
Ломить спину.
- Трохи вранці. - Не варто це недооцінювати.
Це дрібниці, я встаю, і все проходить.
А ви знали, що біль у спині виникає через гінекологічні проблеми?
Невже?
- Так. - А ви що...
- Ви лікар? - Гінеколог.
Луї сказав, що ви ветеринар.
Ветеринар і гінеколог.
Тобто
гінеколог для тварин?
Саме так.
- Таке буває? - Звісно.
- Можу вас оглянути. - Перепрошую?
- Можу оглянути вас. - Ні, дякую.
- Чому ні? - Якось не хочеться.
Це все заради вашої спини.
- Нумо покажіть мені. - Що показати?
Я вас огляну. Роздягайтеся.
- Ось так перед вами? - Це моя робота.
Але я соромлюся.
Не треба, я ж ветеринар.
Це мило, але буде соромно, якщо ви мене торкатиметеся.
Я візьму тільки мазок.
Це буде швидко, буквально пара хвилин.
Не тисніть на мене.
Роздягайтеся.
- Зупиніться. Я не хочу. - Роздягайтеся.
Ні, Жане-Луї!
Жане-Луї!
Ви з глузду з’їхали! Збоченець! Відчепіться від мене.
Допоможіть!
Мамо, ти як?
Цей чоловік божевільний.
Божевільний.
- Що сталося? - Твій друг збоченець. Він напав на мене.
Невже? Мені шкода.
Ветеринар хотів узяти в мене мазок?
А ви нещодавно його робили?
- Справа не в тому. - Біль у спині?
Перестань зараз же! І ти туди ж!
Нічого страшного, це турбота.
Він напав на мене!
Навіщо ви його привели?
Я заспокоюся, і ми пообідаємо.
- Що тут уже зробиш. - Ти права.
Мамо, не турбуйся.
Усе добре. Просто відпочинь.
Я така рада була знову тебе бачити.
Вибач, Жане-Луї.
Ні, це ми маємо вибачатися.
Нічого, не переймайтеся. Знайдемо інший спосіб.
Ти про що?
Нічого, мамо. Іди відпочинь.
Бережися.
Я приляжу. Це мене засмутило.
- Звісно! - Авжеж.
- Добре, відпочивай. Вибач. - Бувай.
- Прощавайте, Бріджит. - Бувай, Жане-Луї.
Бувай, бережися.
- Почуваюся винним. - Серйозно? Чому?
Не знаю.
Ну й придурок.
- Як вона? - У шоці.
- Справді? - Звісно.
- Тож діла не буде. - Вибач.
- Це вже не важливо. - Та ні, важливо.
- Я сказав, що не важливо. - Так, слухай.
Ти ж мій найліпший друг.
Що тепер робитимеш?
Піду дому. Вибач, я зробив усе, що міг.
Нічого, ми знайдемо вихід.
- Може, ліпше в лікарню? - Мішелю, цю тему закрито.
- Викличу тобі авто. - Треба було інакше.
Не чіплятися до тарамасалати. Це її роздратувало.
- Думаєш? - Вона відразу замовкла.
Карін на чорному лексусі - з номером DT930 - DY через 27 хвилин.
27 хвилин?
Гібридні авто зустрічаються рідко.
- Нічого, я почекаю. Дякую. - Добре, бувай.
- Сюди. - Ага.
Бувай, до зв’язку.
- Прощавайте. - Бувай.
Знову кошмар?
Мама.
ДЕНЬ ДРУГИЙ
Що ти робиш?
Невже ти думаєш, що Марґо божевільна?
- Вона все бачить. - Поглянь.
Ця або ця?
Навіть не знаю. Обидві гарні.
Скоріше, ця. Наблизь.
- Я про цю казав. - Ні.
Ось.
Ця старша на вид.
Але ця більше схожа на твою маму, еге ж?
- І правда. - Та однозначно.
- Думаєш? - Ці кольори, як у неї.
- Ага. - Авжеж. Так же?
Відтінок, як у неї.
- Згоден. - Так, ось цей.
Вона сказала не цифрове фото.
- А як щодо твого полароїда? - Вона помітить різницю.
- Думаєш? - Не віриш? Неймовірно.
Добре, тоді згодиться це.
Не варто дурити Марґо.
І що робити, якщо немає цього чортового фото?
Роздрукуєш?
- Вітаю, пані. - Добридень.
Вибачте, а машина друкує на фотопапері?
Ні, але я можу це зробити.
- Тоді ось флешка. - Скільки копій?
Однієї достатньо.
- Вітаю, пані. - Вітаю.
Тут кілька файлів. Який із них?
«Робота Бодьє», «Рахунки 2018» чи «Кішечка»?
«Кішечка».
- Перепрошую? - «Кішечка».
Загубили її? Це для плакатів?
- Так і є. - Як шкода.
Тільки один екземпляр?
Це за наш рахунок.
Дуже мило з вашого боку, дякую.
Будь ласка.
Двадцять вісім євро.
Так, звісно.
- У мене немає решти з 50. - Нічого.
- Дуже дякую, прощавайте. - Пані.
Ваша мати німкеня.
Перепрошую?
Ваша мати німкеня?
- По духу? - Ні.
По національності.
Вона народилася в Дюссельдорфі.
Ні, вона народилась...
у Фехенхаймі.
Так, це недалеко від Дюссельдорфу.
Ні, це за 200 кілометрів.
Тому й кажу, що недалеко.
По автостраді. У Німеччині швидко їздять.
Вона пізно вас народила.
Так.
Скільки вам?
- Що? - Скільки вам років?
- Так. - Скільки років?
Навіщо вам це?
- Ви не знаєте свій вік? - Та знаю.
Мені 42.
І коли ви народилися, вашій мамі був
61 рік.
Так, а що?
Це вагіна жінки, якій 103 роки.
- Вона німкеня. - Годі, Жане-Луї.
- Дякую, Валері. - Будь ласка.
Твоє життя в шлунці пітона.
І як він має тебе вивергнути?
Я прошу вас впустити у своє життя правду, а натомість ви...
Брешете.
Раз ви все знаєте, то скажіть мені правду.
Істину можна знайти, не отримати.
- Правда. - Яким боком тут моя мати?
Не можу я це зробити.
Вона не хоче знімати труси, а я не можу їх зірвати з неї.
Якщо людині щось треба, вона гори зверне,
а якщо ні, то шукатиме відмовки.
Справедливо.
- Брехати куди простіше. - Звісно.
- Простіше? - Так.
Думаєте, це легше?
А ви гуглили «старі піськи»? Мене ледве не знудило. Це геть не легко.
Нудило? Маєте щось проти жіночих геніталій?
- Чому? - Досить цих натяків.
«Старі дрини» теж мені не до вподоби.
Пане Бодьє,
ви не вірите в Карунґу.
Та мені плювати на Карунґу.
Його не існує, це все дурня.
Бляха, і що я тут роблю!
Жане-Луї.
Зо що мені це все? Лайно!
Я навіть не знаю, живий я чи мертвий! Це пекло? Чи щось інше?
Любий, заспокойся.
Тихіше.
Послухайте своє серце.
Воно б’ється.
- Б’ється. - Дякуємо, Марґо!
Спасибі!
- Дякуємо, Марґо! - Це лише перепочинок.
Більше я нічого не можу зробити.
- Ні. - Ні, ви не можете просто мене покинути.
Ви ж не можете попросити маму про послугу для Карунґи.
Тут я безсила.
Ми зробимо, ми попросимо її.
Добре, це чудово.
І Жане-Луї,
я не ідіотка.
Вона просто чудо, так?
Неймовірна.
Промовте команду.
Телефон.
Список контактів чи набір номера.
Список контактів.
Назвіть ім’я контакту.
Мама.
Такого контакту немає у вашому списку.
Назвіть ім’я контакту.
Мама.
-Такого контакту немає... - Може, «мати», не «мама».
- Це те саме. - Назвіть ім’я контакту.
Мама.
-Такого контакту немає у вашому списку. - Мати.
Викликаю «Мати».
Вітаю! Вас переспрямовано на голосову пошту
Бріджит Бодьє.
Я зараз не вдома.
Залиште своє повідомлення, ім’я й номер
і назвіть причину дзвінка.
Я вам передзвоню, щойно повернуся додому.
Залиште повідомлення після того, як пролунає сигнал.
І не забудьте вказати свій номер телефону
й причину дзвінка.
Дякую. І до зв’язку.
Прощавайте.
Мамо, це я, Жан-Луї.
- Алло! Хто це? - Жан-Луї.
- Хто? - Твій син, Жан-Луї.
А, так, ясно.
- Я лишав повідомлення. - Я ще не встигла його прослухати.
Та нічого.
Вибач за вчорашнє.
За ситуацію з Мішелем.
Не думала, що наше возз’єднання буде таким.
Згоден, ми рідко бачимося, і це треба якось виправити.
Приходь завтра до нас на обід.
Завтра я не можу, бо йду до стоматолога.
Треба замінити міст.
Чорт, і прийом не можна перенести?
Ні, це неможливо.
Завтра в мене не виходить, але я можу в неділю.
Ні, у неділю запізно.
Ні. Мені треба тобі сказати дещо важливе.
- Щось важливе? - Так.
- Тепер я хвилююся. - Не треба.
Не хочу говорити це ось так. У мене є одне прохання.
Приходь до нас завтра на 13:00.
Добре, тоді до завтра. Але це якось запізно для обіду.
Тоді на 12:00.
На 12:30.
- Окей, 12:30. -Добре.
До завтра, мамо.
- До завтра. - Бережися.
- Так, бувай. - Бувай.
ДЕНЬ ТРЕТІЙ
Слухаю! Так, мамо.
Відчиняю.
- Добре, що вона прийшла. - Ага.
Це вже щось.
Так?
Так, я відчинив.
Сигнал не лунає, а відчиняється.
Зараз ще раз натисну.
- Усе буде добре. - Так, добре.
- Що не так зараз? - Так?
Вибач, другий поверх.
Та що таке!
Так, мамо?
Вибач, забув натиснути.
- Вона така діставуча. - Їй 82.
Так, і це бісить.
- Вітаю, Бріджит. - Мамо, привіт.
- Радий тебе бачити. - Що?
Кажу, що радий тебе бачити.
І я тебе.
- Проходьте. - Ось.
Це для мене?
Так мило.
Дякую, Бріджит. Мені дуже приємно.
Він менший за той, що ви принесли.
Але це ж не змагання.
- Дозвольте ваші речі. - Так, чому ні?
Як ти сюди дісталася?
На автобусі 52. Він зупиняється неподалік.
Це добре.
На вулиці дощ?
Ні.
Просто я була в перукаря.
Шкода, що немає дощу.
Схоже на чохли, якими накривають стільці в індійських ресторанах.
- Ідемо у вітальню? - Так.
Тільки не він.
Я хочу вибачитися, пані Бодьє.
Я не хотів нападати на вас.
Вибачте за це.
- Послухайте... - Вибачення прийнято.
Не будемо вже про це. Сідаймо.
Я повністю вигорів.
У клініці на мене тиснуть, я не можу переключитися.
Не будемо про це.
Мамо, сідай.
Усі ми багато працюємо.
Хочете щось випити?
- Так, будь ласка. - Сангрії?
- Так. - Добре.
- Я сяду біля тебе. - Добре.
Сідай, любий.
Які плани на День взяття Бастилії?
Ніяких.
- Справді? - Ага.
А парад дивитимешся?
Можливо.
Цьогоріч особливу увагу приділять заморським територіям.
Так, я чула про це.
Добре, що вони зможуть узяти участь у параді.
Так.
Це вперше, коли ґвіанський полк пройде по Єлисейським полям.
Очевидно, так.
У Французькій Ґвіані красиво.
- Чи не так, Мішелю? - Так, дуже.
Багато лісів, багато...
А у Французькій Ґвіані є танки?
Що?
Якщо там так багато лісів, то чи є в них танки?
Не знаю.
Якщо в них є армія, значить, є і танки.
Імовірно.
- Схоже на те. - Звісно.
Армія без танків, це те саме, що армія без кулеметів.
- Але... - Твоя правда.
Звучить логічно.
Він правий. Адже лякає не армія,
а зброя.
Я маю на увазі,
що ти ж не злякаєшся ґвіанця, якого зустрінеш на вулиці.
Але якщо перестрінеш ґвіанця на танку...
- Резонно. - Вибач, але це...
- Звісно. - Тут є різниця.
- Так, це вже страшніше. - Точно.
Пам’ятаєш Тяньаньмень?
Фото того чоловіка перед танком? А що з ним, до речі, сталося?
Його арештувала таємна поліція, так же?
- І більше його ніхто не бачив? - А ось і я.
Що...
Це сангрія. Іспанський напій.
Так, але чому ти...
Що чому?
Чому ви всі голі?
Сьогодні День сусіда.
Сусіда? Десь поруч вечірка?
Ні, мамо. Це день усіх сусідів.
- Його щороку святкують. - По всій Франції.
Але для цього не знімають одяг.
Звісно, знімають.
- Не в моєму будинку. - Бо твій будинок XV століття.
А тут усе ліберальніше.
Ми перероблюємо сміття, їмо все органічне й роздягаємося за нагоди.
Скоро будуть сусіди, не можна так їх зустрічати.
- Сусіди? - Звісно.
- Голі? - Так, сьогодні ж День сусіда.
- Тримайте, Бріджит. - Дякую.
- Любий. - Дякую, кохана.
Що ж, за сусідів!
За сусідів!
За сусідів.
- Я піду. - Чому?
Я не буду роздягатися.
Зніміть цей одяг, буде не так спекотно.
Мені добре.
Так, досить із мене.
- Де мій плащ? - Мамо, не йди.
Зачекайте, Бріджит.
Ви не можете просто так піти.
Може, ще сангрії.
Я хочу піти зараз. Гаразд?
Вибачте, я ненароком.
Але...
Я замочу вашу сукню.
Мені треба губка й тепла вода.
Не гайте час, інакше лишиться пляма.
Тому мені й потрібна губка та вода.
Ні, треба її замочити.
- Я кажу, що сама це зроблю. - Слухайте.
Я почуваюся винною й хочу виправити свою помилку.
Дайте свою сукню, і я її замочу.
Чорт, не чіпай мене!
Мамо, я запросила вас до себе додому.
Я зі шкури пнулась, щоб вам було добре, щоб ви гарно провели час із сином.
Тож будьте ласкаві.
Відчепися від мене!
Руки геть!
Прокляття!
Де ваші манери? Ким ви себе вважаєте?
Та що з нею таке?
Вона просто хоче допомогти. Довірся й віддай їй свою сукню.
Та досить із мене цього.
Знімай, щоб вона вивела пляму.
Ось так, усе буде добре.
Куди ти?
Почистити сукню.
- Не можу в це повірити! - Я виходжу з гри.
- Куди це ти? - Я пас.
Ні, бо я помру.
- Я люблю життя. - Ти не можеш його підвести.
Та нічого не вийде.
- Звісно, вийде. - Так.
Я не можу зробити фото, бо як потім мені з цим жити?
- А Валері? - Що Валері?
Чому не ти? Ти жінка.
Вона не схоче. Вона не захотіла прийти на наше весілля, бо там була я.
Не лишай мене в пітоні.
- Що? - Ти ж лікар, маєш знати про пітонів.
Ви мене вже дістали.
- Це не моя проблема. - Авжеж, не твоя.
Зроби це для себе, щоб покінчити з невдачами.
Я невдаха?
Саме так.
Постійно провалюєшся.
- На водінні, іспитах у медуніверситет. - У шлюбі.
Учора з моєю мамою. Словом, усюди.
- Усюди. - Час змінити це.
Досягни успіху хоч у чомусь. Хоч раз.
Якісь ненормальні.
Вона ненормальна.
Родина – це непросто.
Що?
Кажу, що з родиною буває непросто.
Та вона божевільна.
І де вони?
Пішли сказати, що вам не подобається День сусіда
й що обід скасовується.
Я не проти свята.
- Але я не буду гола перед незнайомцями. - Та нічого.
Тоді просто вчотирьох пообідаємо. Буде гарно.
Нізащо.
Я ні секунди не лишуся в цій божевільні.
Зачинено?
- Навіщо вони нас зачинили? - Не знаю.
Що за ідіотизм.
Може, вони за звичкою. Зі мною таке траплялося.
Я на два дні зачинив служницю.
Божевілля.
Нічого, вони скоро повернуться.
Що ж.
Можемо посидіти й почекати.
Ходімо.
Хочете таболе?
Табуле.
Так, таболе.
Ні, треба казати «табуле».
Точно.
Ви маєте рацію.
Я не голодна, дякую.
Робите фото?
Так...
- Що знімаєте? - Вибачте?
Що любите знімати?
Еротичні сцени.
Пікантні?
Так.
Оголених жінок.
- Так, переважно. - Як мені пощастило.
Це мистецтво. Художні фото.
Ага, художні фото на полароїд.
Так, в одному екземплярі.
Це люблять колекціонери.
Виходять вінтажні знімки. Як сімейні портрети.
Сімейні портрети з голими людьми?
Так.
Проводите виставки в галереї?
- Звісно. - І де ж?
- Вибачте? - Де виставляєтеся?
В Алжирі.
- Невже? Але... - Так.
І там нормально це сприймають?
- Абсолютно. - Я маю на увазі,
що вони релігійні, іслам і все таке.
Так, але не зовсім.
В Алжиру дві сторони: сувора,
тобто традиційний і релігійний південний Алжир,
і вільний Алжир.
Алжир...
з кабріолетами, вечірками й поперсами.
- Що? - Нічними клубами.
В Алжирі є...
- Пляжі. - Саме так. Пляжі.
Чудовий Алжир.
І все ж еротичні фото.
Краса – поняття універсальне.
Особливо жіноча.
Зокрема, ваша.
Що?
Ви приваблива жінка.
Справді?
Так, ви гарні.
Вибачте?
Я б залюбки зробив ваше голе фото.
Можемо спробувати. Зніміть сукню.
- Заради мистецтва. - Ні, тільки не це.
Я ніколи не робив фото проти волі моделі.
Я ветеринар, а не папараці.
Залиште мене в спокої!
- Можна вам дещо сказати? - Ні.
Я хочу лишитися на самоті.
Залиште мене, будь ласка.
Я маю сказати вам дещо дуже особисте.
Це почалося
ще в дитинстві.
Мені було 9 чи 10.
Ви були не схожі на інших мам.
Я мріяв про вас.
Так фантазував про вас, що дівчата однолітки мене не цікавили.
Я завжди любив вас, Бріджит.
І досі люблю.
Вибачте.
Пробачите мені?
Звісно.
Я люблю вас, Бріджит, і хочу поцілувати.
Ви одного віку з моїм сином.
- Я хочу вас. - Замовкни.
Нізащо.
Я і так це робив протягом 30 років. У вас є хтось?
Проблема не в цьому.
Ви по дівчатам?
- Ні, але... - Я хочу поцілувати вас.
Не кажи так.
Він хоче трахнути її?
Тільки не на килимі.
Це божевілля.
Це вже не для мене.
- Я хочу вас. - Перестань, Мішелю.
Перестань, Мішелю.
Ви збуджуєте мене.
Забери руки.
- Перестань. - Будь ласка.
Прошу.
Будь ласка.
- Зніміть свою сукню. - Ні, не зараз.
Але життя таке коротке, особливо ваше.
Зупинися, Мішелю, прошу тебе.
Перестань.
- Не тут. - Та яка кому різниця?
Тут усе гаразд?
Чорт забирай! Я ж працюю.
Ми тут зайняті!
- Вибачте. - Нащо ці вибачення?
Це був шикарний маневр!
Заспокойся, Мішелю.
Та зараз!
Я не невдаха!
Так і є.
Завжди хтось заважає, коли я роблю щось хороше!
Я не невдаха!
Бляха!
Хто сказав, що ти невдаха?
- Так... - Що відбувається?
Що ти взагалі робиш?
Намагаюся зробити її фото.
І це тобі не подобається?
Я не буду робити голі фото.
Якщо буде гарно, то чому ні?
- Ні. - Напам’ять для нас.
Він хотів мене зґвалтувати.
Та ні...
Це правда?
- Ти жартуєш? - Ти хворий. Напав на беззахисну жінку.
Я тебе пробачив, а ти знову напав на мою матір?
Ти псих.
Зачекайте.
- Ти збожеволів. - Ти жартуєш, так?
Геть звідси! Це нечувано!
Не хвилюйся.
Ти не невдаха.
Я не мав тебе просити.
Більше не повертайся! Геть!
Почекай на кухні.
- Що? - Та йди.
Справді? Ти сказився?
Ви спровокували його? Дражнили?
У жодному разі.
Ясно.
Мені шкода.
Твій друг псих.
Йому потрібна допомога. Його не можна пускати до людей.
Я буду уважніший. Вибач.
- Прощавай. - Ти не лишишся на обід?
Ні, я дуже втомилася.
Прошу тебе, мамо, залишся, будь ласка.
Зараз я хочу лише додому.
- Я хочу тебе попросити про дещо. - Очевидно, це важливо.
Це перше запрошення на обід за 15 років.
Бо до цього було на весілля.
Що цього разу сталося?
Це...
- Мені потрібне... - Навіщо тут знову твій друг?
Ветеринар.
Я знаю.
Сестра розповіла тобі.
Про що?
Про Тіті.
Я не хотіла робити йому боляче. Він не співав.
У «Рідерс дайджест» було сказано, що сліпі канарейки краще співають.
Тому я продезінфікувала голку на вогні кухонної плити,
щоб не було інфекції. Бідолаха!
І проткнула пташці очі.
Я почула тихий лускіт,
як тоді, коли протикаєш ножем ікру лосося.
Певно, я сильно загнала голку,
бо він почав дрижати й помер у моїй руці.
Він не полетів до своєї родини канарейок?
Ні.
Ти вбила його. Убила Тіті.
Що ви говорите.
Я почувалася винною. Вибач за ці всі 40 років.
Вибач.
Я в шоці.
Як ти про це дізнався?
Я не знав.
Тоді що хотів дізнатися?
Ну я...
Про Валентину?
Мені так соромно за мій вчинок.
Що ти зробила?
Ти не пробачиш, але дозволь пояснити.
Мені було так незручно в будинку її батьків,
коли ми були втрьох у них на обіді. З твоїм батьком.
Це був немов якийсь суд,
де вони мали вирішити, чи підходимо ми їм.
І чи ти достатньо хороша пара.
Їхній дім, посуд, те, як вони говорять,
манери за столом. Ми були приречені.
Що ви про це думаєте?
Бріджит?
Перепрошую?
Що думаєте про піраміду Лувру?
Піраміду.
А де тут ванна кімната?
Ліворуч від вітальні.
- Дякую. - Будь ласка.
Що ти зробила?
Не знаю, що на мене найшло.
Я була сама не своя.
Я відразу прийшла до тями, але було пізно.
- Який сором. - Звісно, мені соромно.
Але що вже зробиш?
- Я не могла сказати правду. - Вони здогадалися.
Вона покинула мене наступного дня без пояснень.
Я мала надіслати квіти й каяття?
Узагалі-то, так.
Вони мені подобалися. Гарні, відкриті люди.
- Сучасні й не чванливі. - Сучасні в замку.
Це ідіотизм.
- Валері. - Досить. Ти не зрозумієш.
У нас різне становище й достаток.
І схоже, ви таки надолужили.
- Валері? - А що?
Усе крутиться довкола грошей? Не можна засуджувати багатших за вас.
Я ж вибачилася.
Та й тобі це на руку, бо він не одружився на Валентині.
А я нічого не виграла.
Божевільна.
- Ти сердишся? - Це ж твоя мати.
- Але це не робить її розумною. - Агов!
Я можу якось сам відреагувати на те, що стосується мене?
Тебе, але зачіпає й мене.
- Вибач, що я переживаю. - Думаєш, це допомагає?
Раді? Наклали в ліжко ви, а кричить він на мене.
- А ти не розповідала. - Що?
Що в цьому тихому болоті чорти водяться.
Ти її бачив?
Кого?
Валентину. Бачив її нещодавно?
Ні.
Але звідки ти дізнався, що я зробила?
Я не знав.
Тоді що ти хотів сказати?
Щось мені зле. Я хочу води.
Так, любий.
Мені так шкода.
Як ти?
- Хочу покурити. - Не найкращий варіант.
Досить вирішувати за мене.
Вибач, кохана.
Добре, покури, якщо від цього тобі стане краще.
Хто ця жінка?
Я більше не хочу бачити її або чути її голос.
Але тобі треба повернутися. Зробити фото для Марґо.
- Ні, я не можу. - Можеш.
- Ти мусиш. - У мене є ідея.
Дай їй води.
І ось це.
Додай це у воду.
Це снодійне для коней.
А смак у нього є?
Без поняття.
Ні, смаку немає. Чорт! Оце я дурень!
Чорт!
Я допив флакон.
Лайно.
Чорт, ну й придурок.
І більше немає.
Мені дуже соромно.
Скажи мені.
Добре.
Ти хворий, чи не так?
Я цього не переживу.
Таке не можна говорити матері.
Замовкни, будь ласка.
Я хочу попросити про те, про що мам зазвичай найважче просити.
Це стосується...
мого народження.
Як би це сказати?
Моєї появи.
Господи.
Ти знаєш про пана Жилле.
Що?
Мене прокляли.
- Прокляли. - А що про пана Жилле?
- Я переспала з ним, але тільки раз. - Зачекай.
Ти переспала з паном Жилле?
Так. І ти від нього!
Але я люблю тебе.
І твій батько тебе любив.
Любив так само, якби ти був його.
Звісно, спочатку ми були нещасні.
Сприймали тебе як байстрюка.
Було важко бачити тебе в нашому домі.
Адже твою сестру ми обожнювали.
І нам знадобився час, щоб прийняти тебе.
Адже ти був небажаний у нашій родині.
Прошу, зрозумій мене.
Тому я ніколи за тебе не чіплялася.
Не могла тебе цілувати.
Це була відраза не до тебе, а до цього проклятого Жилле.
Цього засранця, покидька й придурка.
Вибач, я не мала так казати про твого тата.
Але яка ж він свинота.
Звабив мене й утік після цього!
Уяви, як мені було.
Що я пережила через тебе.
Зараз мене легко засуджувати.
Але не варто одразу ставити клеймо.
І коли ти випустився зі старшої школи,
я клянуся,
що твій батько...
Точніше, мій чоловік сказав,
що ти йому подобаєшся.
Так і було, клянуся.
І я тебе теж люблю.
Повір, я люблю тебе майже так само, як і твою сестру.
І запевняю:
я прощаю й люблю тебе.
Пан Жилле?
Я знала.
Знала, що одного дня ти мене викриєш.
І тепер
ми квити.
Квити.
Ми разом почнемо з нової сторінки, так?
Побудуємо гарні стосунки на хорошому фундаменті.
На твердому ґрунті.
Мамо, не рухайся.
Чому?
Дещо треба робити спокійно.
Добре.
Мішелю.
Ні, я більше не хочу його бачити!
Я маю зробити дещо неприємне.
Що?
Фото твоїх геніталій.
Що?
Фото твоїх геніталій.
Це для Алжиру?
Для мене. Без варіантів.
Валері, що відбувається?
Він хоче жити, Бріджит.
Ви здуріли? Ви під наркотиками?
Мамо, замовкни!
Ні!
Ти хочеш помститися? Принизити мене?
Це правда? Ти ненавидиш мене?
- Її труси. - Вони вислизають.
- Спочатку колготи. - Їх немає.
Вони зверху трусів!
Я знаю порядок.
Що не так?
Бріджит?
- Бріджит? - Мамо?
Пані, вам зле?
Перестаньте зараз же, Бріджит.
Не можу повірити.
- Зовсім. - Пані?
Її серце зупинилося. Здається, вона мертва.
- Ти як? - Мені зле.
- Що сталося? - Крутиться голова.
- І серце бухкає. - Серце?
Воно б’ється.
- Запустилося! - Воно б’ється!
Мій любий!
Запустилося!
Ми її реанімували. Але смерть була близько.
Відвеземо її в лікарню. Слідуйте за нами на авто.
Я приїду за кілька днів.
Треба прийти до тями.
А мені треба час.
Її колготи й труси були на підлозі.
Невже?
Ваш друг у порядку?
Так, не турбуйтеся.
Він був у шоці, тож прийняв багато заспокійливих.
- Він близький із моєю свекрухою. - Добре, ми її забираємо.
Може, ми теж почнемо з нової сторінки?
Не знаю.
А ти хочеш?
Можливо.
Може, заведемо дитину? Раптом це те, чого нам не вистачає.
Вибач, люба, але хіба це не запізно?
Багато чоловіків стають батьками у твоєму віці.
Гаразд, але я не знаю, як жити зі своєю мамою.
Звісно, це певне складно.
- Спасибі, що підтримувала мене. - Якщо таке повториться, я зроблю це знову.
Жане-Луї!
Коханий!
Переклад субтитрів: Олександра Бурдейна